319 
ligesaa. Åa, hr. doktor«, vendte hun sig mod en anden af de tilstede¬ 
værende, »hvis De endnu har en flaske øl, saa vær saa god og over- 
lade mig den.« — »Tak, det er overflødigt, frøken,« sagde nu dr. G. . 
»jeg er aldeles ikke tørstig.« — »Aa, det er jo umuligt i saadan en 
varme; men det er sandt, her staar et glas øl (hun greb det glas vand, 
vi havde foregivet at komme giften i), som jeg selv nylig har faaet, og 
det vil De da ikke afslaa, naar jeg byder dem det«. — »Ja tak, jeg 
trænger nu egentlig ikke til det; men jeg vil dog drikke det, hvis jeg 
faar et kys derfor.« Det gav et sæt i den unge pige, men hun var nød¬ 
saget til at vise sit offer et smilende ansigt, og turde ikke afslaa ham 
kysset. Det er vor fulde overbevisning, at hun vilde have ofret alt, ja 
endog sin ære, om det havde vist sig nødvendigt for suggestionens 
heldige fuldførelse. »De er noget fordringsfuld«, sagde hun, »men lad 
gaa.« Han kyssede hende, hvorefter hun fortsatte: »Drik saa, og for 
at De ikke skal tro, at øllet indeholder noget, der kan skade Dem, vil 
jeg selv drikke Dem til.« Hun satte glasset for munden, og lod som 
hun drak, men vogtede sig vel for at synke en draabe af vædsken: 
»De har kysset mig og jeg har drukket af Deres glas, saa nu er 
vi kvit.« 
Dr. G. . . . drak langsomt, idet han vedblev at se stivt paa patienten, 
der blev blegere og blegere, derpaa satte han glasset fra sig, og et 
øieblik efter lukkede han øinene og lod sig falde om paa gulvet. 
»Nu er det skeet!« hviskede Blanche W. . . . neppe hørlig. 
Vi stimlede sammen om den faldne, der hurtig blev baaret ind i 
et tilstødende værelse. Da vi kom iilbage, var patienten synlig ophidset. 
»Hvilken ulykke,« sagde de tilstedeværende, »han er død, stakkels fyr, 
og i saa ung alder etc. etc. Mon han skulde have drukket for hastig 
eller skulde det være et slagtilfælde ?« Sæt nu der havde været gift i 
glasset,« mente en anden, »dr. G. . . . havde mange fiender, og man 
kan jo aldrig vide det. Hvad mener De, frøken ?« — »Det kan jeg 
ikke have nogen mening om,« svarede hun. 
I dette øieblik traadte tilfældigvis en herre, som patienten aldrig 
havde seet, ind i laboratoriet. »Men der er jo advokat F.,« udbrødvi; 
»han skal skaffe lys i denne sag. Ingen maa forlade salen her!« 
Advokaten forhørte flere af de tilstedeværende og lod deres udsagn 
nedskrive; derpaa kom turen til Blanche W. . . . »Ja De er sikkert 
uden skyld, frøken, i denne sørgelige sag; men har de ikke mistanke 
til nogen? Mener De f. eks. ikke ogsaa, at dette glas øl har været for¬ 
giftet? — »Nei,« svarede hun, »og jeg kan bevise Dem, at det ikke har 
været tilfældet; thi da dr. G. . . . havde kysset mig, tog jeg mig den 
frihed at drikke af hans glas, og, som De ser, feiler jeg aldeles intet.« 
Hun havde saaledes ganske af sig selv udfundet et modbevis, 
der som man ser, ikke var saa galt endda. Det viste sig endvidere 
umuligt at fravriste hende den ringeste tilstaaelse, og spurgte man hende, 
om hun havde mistanke til nogen, svarede hun kort og godt, at hun 
ligesaa lidt kjendte forbrydelsen som forbryderen, om nogen saadan 
virkelig fandtes.« — 
I andre tilfælde kan man lade den indskudte handling udføre efter 
meget lang tids — op til et par maaneders — forløb. Det var derfor natur- 
ligt nok, at man, da disse fænomener blev bekjendte, frygtede for, at de 
