322 
fiskeøglerne fik overtaget, ammoniternes mægtige æt traadte 
i forgrunden med en overordentlig formrigdom. Men ogsaa disses 
herredømme fik en ende: de kjæmpemæssige krybdyr veg pladsen 
for de nyopdukkede pungdyr, ammoniterne forsvandt af de levende 
væseners tal. Saa var pungdyr ene en tid lang de øverste herrer 
paa landjorden; benfiskene fortrængte de skjævhalede bruskfiske 
i havet, og fu gle begyndte at vise sig. Men ogsaa pungdyrenes 
tid blev forbi; de laa under for de høiere udvildede pattedyr, 
blandt hvilke tislut mennesket dukkede op. 
Der har altsaa levet talrige dyr paa jorden, før de nulevende 
fremkom; planteriget har været repræsenteret af utallige forskjellige 
former, før de vekster blev til, som nu dækkér jordens overflade og 
befolker havet. Livsformerne har uafbrudt vekslet opigjennem ti- 
derne; først optraadte nogle faa former — eller kanske en enkelt; 
de allerældste kjender vi ikke nogen levninger af, saa om dem ved 
vi intet — en efter en og ganske gradvis forsvandt de igjen, og for 
hver én, som forsvandt, dukkede der op flere nye former, som lidt 
efter lidt tiltog i betydning og antal for saa atter at gaa nedover og 
tilslut forsvinde, givende plads for beslegtede, men dog tydelig for¬ 
skjellige former. Hver livsforms skjæbne kunde vi fremstille i form 
af en bølge, først stigende, saa synkende, indtil den forsvandt forat 
give plads for — ikke en, men flere — nye. Men alle de bølger, 
som i billedet skulde repræsentere de forskjellige livsformer, maatte 
vi da ikke tæhke os paralleltløbende, af samme varighed, samme 
høide, samme udstrækning. De løber tvertimod imellem hverandre 
paa den mest uregelmæssige maade: mens en er stigende, er en 
anden paa sin høide, en tredie dalende, en fjerde holder paa at gaa 
tilgrunde o. s. v. 
Palæontologiens her skisserede lærdomme gav os nu lidt kund- 
skab om de nulevende livsformers tilblivelse. Den gamle tro — 
som i iste mosebogs skabelseshistorie har faaet sit bedst kjendte 
udtryk — at hver af de nuværende livsformer er tilblevet ved en 
særlig skaberakt, den var ikke mere tilfredsstillende. Det faktum, 
at der havde levet dyr og planter før nutidens, at disse var opstaaede 
til høist forskjellige tider, og tildels havde levet samtidig med nu 
forsvundne organismer, at de uddøde livsformer fik større og større 
lighed med de nulevende, jo senere de opstod — dette sammen 
