337 
sin udvikling, og at denne mellemvert ingen anden var end moskitoen. 
Man har ikke undladt at drage denne merkelige vandring i tvil og at 
behandle Mansons opdagelse som en fantastisk fabel; imidlertid har 
denne rolig fortsat sit arbeide og har tilveiebragt saa mange beviser, at 
modstanderne maa give sig og atter engang anerkjende rigtigheden af 
det ord, at »sandheden er ikke altid sandsynlig«. 
De lande, hvor blodormesygen har hjemme, vrimler af moskitoer. 
Hos visse arter af disse har hunnen et mundapparat, som er sterkt nok 
til at trænge ind gjennem den menneskelige hud: stikker den saa en 
person, hvis blod er opfyldt med blodormfostre, saa vil disse sammen 
med det opsugede blod gaa over i insektets fordøielseskanal, hvor de 
saa lever og udvikler sig. Og man maa ikke tro, at det er en ubety¬ 
delig vandring, som paa denne maade foregaar, at det kun er faa orme- 
fostre, der underkastes denne transport: maven paa en moskito, som 
har suget sig fuld af blod, indeholder ofte hundrede fostre eller endnu 
flere. Antallet er saa stort, at de ikke alle kan komme til at udvikle 
sig. Størstedelen udtømmes og gaar tilgrunde, kun forholdsvis faa blir 
tilbage i insektet; men hvad blir der da af dem? 
Naar den har suget sig fuld, søger moskito-hunnen hen til et af- 
sidesliggende sted for i ro og mag at fordøie. Den optagne næring for- 
bruges til udvikling af dens eg, og naar de efter nogle dages forløb er 
modne, drager insektet hen til en bæk eller pyt, hvor det, efterat eggene 
er lagte, falder i våndet og kreperer. 
Imidlertid har blodormfostrene vokset; flere gange har de skiftet 
hud, og, naar saalangt kommer, at moskitoen drukner sig i den bæk, 
til hvilken den har betroet sit afkom, er ormene indtraadte i et slags 
larvestadium. De forlader liget af sin vert og svømmer ud i våndet. 
Der formaar de i temmelig lang tid at opholde livet, og de har følgelig 
adskillig udsigt til en eller anden gang med drikkevandet at komme sig 
ned i fordøielseskanalen paa et menneske. Fra tarmene gaar de over 
i lymfekarrene og i blodet, hvor de forbliver og gjennemgaar sin sidste 
forvandling, efter hvilken de er kjønsmodne og formerer sig. 
Vi nævnte ovenfor, at blodormen var den eneste aarsag til den 
»tropiske hæmaturi« og til den arabiske elefantiasis. Lad os nu se paa, 
hvorledes disse to sygdomme opstaar. 
De smaa ormefostre føres med af lymfen og samler sig paa visse 
steder i de trange lymfekar, som derved tilstoppes. Ovenfor proppen 
udvider saa karret sig og sprænges tilslut, hvis presset ikke formaar at 
fjerne stængselet. Herved opstaar der da forskjellige sygdomme alt efter 
stedet, hvor tilstopningen er foregaaet. Er det i nyrerne, saa sprænges 
gjerne ogsaa blodkarrene, og der opstaar blodig urin. 
2 2 
