338 
Hvad elefantiasis angaar, saa opstaar den paa nøiagtig samme 
maade, blot at tilstopningen finder sted lige under huden: lymfekarrene 
udvider sig overordentlig, huden fortykkes og forhærdes, blæses op og 
misdannes. Det er især paa benene, at disse sygelige forandringer finder 
sted; de hovner derved sterkt op og misdannes aldeles. 
Til alle tider har historikerne og lægerne omtalt elefantiasis, og en 
og anden endog forsøgt paa at forklare den. En af de rareste forkla¬ 
ringer er visselig den, som Jean-Hugues de Linscot har opbevaret 
til eftertiden. 
Ifølge den berømte reisendes beretning kom St. Thomas, dengang 
apostelen vandrede paa jorden for at forkynde evangeliet, til kongeriget 
Narsingien paa Koromandelkysten. Forgjæves bad apostelen kongen om 
tilladelse til at bygge et tempel; kongen vilde ikke. Imidlertid lagde 
der sig, som en straf fra Gud, en stor træstamme over den elvemunding, 
der var kongerigets vigtigste havn og ferdselsvei. Den spærrede al 
trafik, og følgelig blev tre hundrede elefanter spændt for og skulde trække 
den op-. Presterne og troldmændene gjorde sine bedste kunster, og 
elefanterne trak alt det, de orkede, men lige lidet hjalp det. Saa lovede 
kongen en belønning til den, som kunde aabne havnen, og det gav da 
den hellige Thomas anledning til at gaa til kongen og sige ham, at han 
ganske alene skulde fjerne stammen, naar han til gjengjæld fik beholde 
den for deraf at bygge sig en kirke. Det lovedes, og saa tog aposte¬ 
len sit belte, bandt det fast i stammen og trak den uden ringeåte be¬ 
svær paa land. Men de indfødte prester vrededes saare og dræbte 
apostelen, mens han holdt bøn i det nybyggede tempel. Efterkommerne 
af disse mordere fik den straf fra Gud, at de til minde om forfedrenes 
ondskab skulde gaa omkring med opsvulmede elefantben. 
Paa Guinea-kysten, i Nubien, Arabien, Persien, Indien, Turkestan 
og flere steder lider de indfødte af en skrækkelig sygdom: store orme 
af op til en meters længde borer sig op under huden, hvor de fremkal- 
der bylder, inde i hvilke dyrene ligger. De syge pleier ganske langsomt 
at trække ormene frem af bylderne og fjerne dem, idet de ruller dem 
op paa et lidet træstykke. 
Den orm, det her gjælder, er Guinea- eller Medina-ormen 
(dracunculus medinensis , se fig. 4). Udtrækningen kræver stor forsig- 
tighed og lang tid; det varer flere dage, ja undertiden flere uger, før 
hele dyret er kommet ud. Gik det istykker under operationen, vilde 
det ogsaa have meget slemme følger; for det første vilde der gaa en 
voldsom betændelse i saaret, uden tvil paa grund af giftstoffer (leuko- 
mamer), som dyret indeholder, og dernæst vilde der være sandsynlighed 
for, at snylteren vilde forpeste bække og vandløb og udbrede sig paa 
stedet, selv om den tidligere havde været ganske ukjendt der. I virke- 
