342 
Fig. 6. 
Menneskets brede bændelorm 
(botriocephalus latus). 
a stykke af bændelorm fra menne¬ 
skets tarmkanal i naturlig størrelse; b unge, 
som den udvikler sig af de eg, der dan¬ 
nes i bændelormleddene (forst.); c tinte fra 
gjeddens kjød (forst.). 
Vi skal nu gaa over til de 
snyltere, vi faar med vore dyriske 
næringsmidler. Disse er ingenlunde 
de mindst vigtige og heller ikke de 
mindst hyppige; men alligevel kan 
vi fatte os i korthed, hvad dem 
angaar; deres udviklingshistorie har 
længe været kjendt, og der er lidet 
nyt at tilføie. Det er nu snart 
tredive, aar siden de forskjellige 
bændelormes vandringer blev 
paaviste, og alle ved, at én bændel¬ 
orm tænia soliam (fig. 7) faar vi 
af tinter i svinekjød, en anden, 
tænia saginata (fig. 8), som ér al- 
mindeligere, af tinter i oksekjød, 
og at endelig de kolossale blære- 
orme er tinterne af hundens bæn¬ 
delorm, tænia echinococcus.' 1 ) 
Den eneste betydningsfulde nyere 
opdagelse paa dette felt, den eneste, 
som fortjener at nævnes, er forholdet 
med mellemverten for den »brede 
bændelorm«, botriocephalus latus 
(fig. 6). Man havde længe formodet, 
at mennesket fik denne orm, som 
er saa hyppig i Sveits, de russiske 
Østersøprovinser og Finland, fra en 
fisk. Hvilken fisk der var den 
skyldige, vidste man imidlertid ikke, 
før prof. i Dorpat Max Brauns 
forsøg lærte, at snylteren tilbringer 
sit tintestadium i gjeddens kjød. 2 ) 
1 ) Denne sidste er hyppig paa Is¬ 
land, sjelden i Danmark og Norge. 
Blærerne, der sidder i menneskets og 
forskjellige husdyrs lever og andre or¬ 
ganer, blir undertiden saa store som et 
barnehoved. Red. anm. 
2 ) Hvad der blir af de fimreklædte 
unger, der udvikler sig af bændelormled¬ 
dene (se fig. 8, b ), vides endnu ikke; 
muligens har de en mellemvert at gjen- 
nemløbe, før de i gjedden udvikler sig 
til tinter. Red. anm. 
