sidste time; han efterlader i manuskript en afhandling, hvis trykning 
allerede er paabegyndt og som vil udkomme som universitetsprogram. 
Universitetet har i Kjerulf tabt en af sine allerdygtigste 
lærere. Hvis man troede, at denne forsker og gransker, der har 
udrettet saa stort arbeide, paa grund af dette maaske vilde faa mindre 
tid eller føle mindre kald til at virke blandt ungdommen — tog man 
høiligen feil. Hans forelæsninger blev udarbeidede med den sam- 
vittighedsfuldeste omhu, og han skyede ingen umage for at de kunde 
blive saa lærerige som muligt. Den, som ikke selv har havt anled¬ 
ning til at se dette, vilde neppe tro, hvorledes han til tider, da de 
vanskeligste videnskabelige opgaver aldeles optog ham, endnu kunde 
og vilde ofre tid til f. eks. i timevis at holde paa med selv at ud- 
føre en krystallografisk eller geologisk tegning for en enkelt fore- 
læsning. Det saa omhyggeligt udarbeidede stof blev nu fremlagt 
gjennem et foredrag, om hvis belivende og vækkende kraft der mel- 
lem alle hans tilhørere kun har været samstemmighed. Han havde 
en ganske særegen gave til at virke paa sine disciple, bibringe dem 
interesse og isærdeleshed udvikle og skjerpe deres iagttagelsesevne 
samt anspore til selvstændigt arbeide; til saadant fandt han altid 
anledning i de mineralogiske øvelsestimer, han foruden de egentlige 
forelæsninger gjerne en gang ugentlig afholdt, og endnu mere ved 
ekskursionerne. 
Disse ekskursioner, som Kjerulf altid fik istand hvert aar, og 
som han først har udviklet til fast undervisningsapparat ved vort 
universitet, var et baand, der i høi grad knyttede læreren og disci- 
plene sammen. De »opkom paa en maade af sig selv« fortæller 
han: »det var naturligt at søge ud fra auditoriet for ogsaa tegnede 
paa en anden tavle at se nogle af de forhold, som ideligt nævntes.« 
Om den maade, paa hvilken han ledede ekskursionerne, har han 
fortalt: »Allerede tidligt kom ved en stiltiende overenskomst ekskur- 
sioners øiemed paa det — af nogen nu muligens som præliminært 
anseede standpunkt, at vi ikke saa meget skulde overbyde hver¬ 
andre ved bevisførelsers ordkrig i det blaa — som med resultat og 
»bevis i næven«.-Jeg har fra begyndelsen lagt an paa, at 
deltagerne hver enkelt, om han vil, faar søge sig til et syn paa tin¬ 
gen, og har det hidtil været regel, at, naar vi dele os, da har hvert 
parti at aflægge beretning og vise det udrettede. Ligesaameget har 
jeg lagt an imod, at nogen selv uvirksom skulde kun høre paa og 
