370 
(argentées), der udmerker sig derved, at de har sit sølvhvide, melagtige 
belæg i behold; »madres« (méres) og »negras« (noires), der mangler 
dette. Af disse tørrede dyr udvindes farvestoffet paa den maade, 
at de pulveriseres og behandles med kogende vand under tilsætning af 
et mineralsalt, f. eks. salpeter eller tinsalt; herved opløser farvestoffet 
(karminsyre) sig og kan saaledes filtreres fra, for derpaa gjennem til¬ 
sætning af alun og ammoniak eller soda at udskilles i form af et pulver 
som »karminlak« eller skarlagensfarve. Forresten er der ved fabrika- 
tionen af karminfarverne forskjellige finesser og tildels hemmeligheder, 
der betinger deres større eller mindre skjønhed og fuldkommenhed. I 
forrige aarhundrede foregik fabrikationen næsten udelukkende i Italien, 
i Pisa og Florents, og holdtes strengt hemmelig, men ved kemiens hjælp 
kom man senere ogsaa andre steder efter fremgangsmaaden. 
Cochenillen anvendes paa mangfoldige felter i kunstens, videnska- 
bens og industriens tjeneste som et ypperligt og uskadeligt farvemiddel, 
der er lige søgt i kunstmaleriet, til farvning af tøier etc., ved den kun¬ 
stige blomsterfabrikation, i konditorier og i medicinen. Ogsaa anatomen 
ved at sætte pris paa dette farvestof til farvning af sine præparater ved 
mikroskopiske undersøgelser, hvor det yder et udmerket hjælpemiddel. I 
medicinen bruges det ofte til farvning af tandpulvere f. ek.s Tidligere 
var cochenillen ogsaa i brug som lægemiddel, navnlig urindrivende 
middel, og i de spanske besiddelser i Amerika skal den endnu anvendes 
mod krampe og kighoste. 
Navnlig saalænge Amerika var alene om cochenilleavlen, blev der 
udført store masser derfra, og avlen var en rig indtægtskilde. Hum- 
boldt anslog saaledes i sin tid værdien af den aarlige udførsel fra 
Amerika til ca. 12 millioner fr.; ifølge d’Alembert og Diderot ind- 
førtes i 1734 til Europa chochenille til en værdi af ca. 15V2 million fr. 
og i 1760 alene til Marseille til værdi af 4 millioner fr. For at være 
alene om fortjenesten forsøgte spanierne af al magt, saa længe det gik 
an, at hindre andre nationer fra at fat paa denne industrigren. Navnlig 
vilde englænderne gjerne faa fingre i cochenillen og udlovede engang 
en belønning af 6000 pund sterling til den, som kunde faa avlen over¬ 
ført til Indien. Men da spanierne — i lighed med kineserne for silke- 
ormens vedkommende — havde sat dødsstraf for at udføre levende 
cocheniller fra deres besiddelser, lykkedes det først 1785 i al hemme- 
lighed at faa den overført til St. Domingo i Vestindien, og senere er 
den da i tidens løb bleven udbredt videre, idet man med større og 
mindre held har forsøgt at akklimatisere den baade i Indien, Java, 
Algier og forskjellige steder i Sydeuropa. Medens imidlertid det euro- 
pæiske klima har vist sig lidet gunstigt for cochenilleavlen, har den paa 
de kanariske øer fundet et nyt hjem, hvor den har taget et mægtigt 
