372 
grækere kaldte dyret »Koxxo?« (Kokkos), hvilket har givet anledning til 
slegtsnavnet coccus for skjoldlusene. 
I voksen tilstand er dyrene aldeles runde og glinsende røde af 
farve, uden fødder eller følehorn, men bedækkede med et askegraat 
pudder. Størrelsen varierer fra 5—:8 mm. og de ser ud omtrent som 
ribsbær, der sidder fæstede til grenene; deraf ogsaa navnet »karmosin- 
bær« eller »skarlagenbær«. Hannerne kjender man merkelig nok ikke. 
Hunnerne lægger hver fra 1800 til 2600 eg, forinden de dør; yngelen 
udklækkes heraf i slutningen af mai eller begyndelsen af juni og spreder 
sig med stor hurtighed ud over grenene paa træerne, idet de i løbet af 
en 2—3 dage myldrer frem i store flokke. Derpaa suger de sig fast 
til grenene paa steder med tyndere bark, hvor de forbliver ubevægelige 
indtil marts maaned næste aar uden at undergaa synderlig forandring; 
endnu i slutningen af marts er de ikke bleven saa store som et hirse- 
korn, men i løbet af april vokser de hurtigt og opnaar sin fulde stør¬ 
relse, som en ert, i slutningen af denne maaned, hvorpaa eglægningen 
foregaar igjen. Næst forinden yngelens fremkomst blev skjoldlusene ind- 
samlede og behandlede med eddik, hvorved det i dem indeholdte farve- 
stof gjordes endnu intensere. 
I middelalderen udgjorde det saaledes vundne farvemiddel, kermes 
eller karmosin, en overordentlig vigtig handelsartikel i de fleste større byer 
i middelhavslandene, saasom Venedig, Marseille, Genua o. fl., der stod 
høit i ry for sin kunstfærdighed i skarlagenfarvning. Efter opdagelsen 
af Mexiko fik imidlertid denne før saa storartede og indbringende indu¬ 
stri sit dødsstød. Da nemlig cochenillen faldt langt billigere at bruge, 
idet 1 pund cochenille indeholder ligesaa meget farvestof som 10 —12 
pund kermes, blev den snart overalt foretrukket, og kermes-industrien 
tabte sin betydning — saa meget mere som ogsaa dens engang saa lov¬ 
priste medicinske egenskaber mere og mere kom i miskredit. Der var 
en lang tid, flere aarhundreder, da der neppe gaves den sygdom, som 
ikke „confectio alkermes" skulde kunne beseire eller som dette præparat 
stadig benyttedes mod, hvad enten det hjalp noget eller ikke. Lidt efter 
lidt tabte det imidlertid sit gamle ry, skjønt der flere gange blev varieret paa 
præparatets sammensætning og benævnelse ( confectio alker mes monspe- 
liensium og conf. alk. reformata), for at holde det oppe. Nu for tiden 
har kermes’en fuldstændig udspillet sin rolle i medicinen og bruges kun 
endnu i Italien til fremstilling af en elexir, der serveres ved bordene 
i Florents og Neapel. Som farvemiddel benyttes den i vore dage næsten 
blot af araberne og tyrkerne, der holder sig til koranens forskrifter i saa 
henseende. 
Dernæst har vi den ligeledes i sin tid meget bekjendte og benyt¬ 
tede polske, cochenille [porphyrophora polonica Lin.), der har 
