21 
kunde nok tale, naar den bare vilde. “ Og spurgte man negrene om, 
kvorfor ab en, naar den virkelig kunde tale, ikke vil de tale, saa sva- 
rede de, at denne dens taushed var netop et bevis paa dens intelli¬ 
gens og klogskab: „Dersom den talte, vilde de kvide sætte den til 
ut arbeide for sig. “ Denne udtalelse gir ikke netop et klart billede 
•af abens virkelige evner eller aarsagen til negrenes gode mening om 
dyret, men den belyser meget klart negrenes psykologi. 
Negrene er forresten ikke alene om den tro, at aberne kan tale. 
En anden amerikansk borger — .en kvid — er af samme mening og 
kar nylig udtalt denne, ikke uden at vække en vis opsigt. Hr. R. L. 
Oarner kar fyldt aviser og tidsskrifter med sine meninger om aber- 
nes sprog. 
Efter langvarige og samvittighedsfulde undersøgelser -— som kan 
.-selv siger ■ er Oarner kommen til det resultat, at aberne virkelig 
taler, og da omreisende menagerier og zoologiske haver ikke mere 
strækker til for hans undersøgelser, saa ruster han sig nu for at reise 
ud og studere aberne i deres hjemstavn, det mørke fastland. Han 
fører med sig en mængde ting, blandt andet ogsaa et stort solid bur, 
i hvilket han vil postere sig for bedre at kunne iagttage og høre, 
uden at forstyrres af altfor nærgaaende omfavnelser; han har ligeledes 
med sig et helt arsenal af angrebs- og forsvarsvaaben, værdige hans 
nge fantasi, og vi haaber bare, at han ikke maa bli det første offer- 
for dem. 
Publikum har været meget forbauset over Gam ers iagttagelse, 
som kan udfrykkes i et et par ord saaledes: aberne taler, de har 
ord, og forskjellige stemmelyd for at udtrykke de forskjellige begreber, 
og man kjender allerede nogle af disse. Bekræftelsen paa, at aberne 
hår et slags sprog, forbauser imidlertid slet ikke naturforskeren. Det 
vilde tvertimod have undret ham meget, om det modsatte var bleven 
paåvist, nemlig at aberne ikke er i besiddelse af et rudimentært sprog. 
Mange dyr har jo en egen evne til at udtrykke sine psykiske tilstande 
ved forskjellige lyd; dyrenes skrig og bevægelser har en forholdsvis 
bestemt betydning, og dyrene er istand til at gjøre hverandre visse 
enkle meddelelser. Dette gjælder især for mange høierestaaende dyrs 
vedkommende, men selv de hvirvelløse dyr, insekter f. eks., har ser- 
egne maader, hvorpaa de meddeler sig til hverandre, jeg henviser her 
i' Séérdéleshed til Hiibér, Hornenes Lubbock og Lloyd Morgan. Der¬ 
som Gårher derfor nøiede sig med at bekræfte, at aberne har et slags 
