23 
samme bur, og satte dem i hvert sit værelse, der laa saa langt fra 
hinanden, at ab erne hverken kunde se eller høre hverandre. Jeg 
satte derpaa fonografen lige ved buret til hunaben, og fik den ved 
hjælp af forskjellige midler, til at frembringe nogle lyd, som straks 
blev opfangede paa fonografens cy lin der. Derpaa sattes fonografen 
ved hannens bur, og lydene blev igjen frembragte, mens jeg opmerk- 
somt iagttog dyrets opførsel. Den viste ved tydelige tegn, at den 
gjenkjendte lydene, og gav sig straks til at søge efter den hemmelig- 
hedsfulde abe, hvis stemme den hørte. Det er vanskeligt at beskrive 
den tilstand af raadvildhed, som denne mystiske affære satte den i. 
Dens kammerats velkjendte stemme lokkede den, men den kunde ikke 
forstaa, at det var talerøret i fonografen, som snakkede. Den forstod 
tydeligt, at tonerne kom fra talerøret, men da den slet ikke fandt sin 
kammer at, stak den armen lige til skulderen ned i røret, trak den til- 
bage for derpaa at kige ned paa bunden. u 
Det er klart, at aben tydelig gjenkjendte lydene, og disse lyd 
var den ikke ligegyldige. Men hvad betød de? Det er et helt 
andet spørgsmaal. Det er unødvendigt at gaa nøiere ind paa alle 
Garn ers detaljer; jeg skal bare nøie mig med at antyde de forskjel¬ 
lige ord — eller lyd — som forfatteren tror at have fundet betyd¬ 
ningen af, uden at gaa nærmere ind paa methoden, som er enkel nok. 
Den abe, som Garner nøiagtigst har studeret, er kapucineren 
(cebus apella) og det er den, som har det største kjendte ordforraad. 
Et af disse ord - kan oversættes med „mad u i ordets videste betj T d- 
ning. Garner havde i begyndelsen givet det en mere indskrænket betyd¬ 
ning, idet han’ oversatte det med „melk u , men han mener nu, at 
„mad u alligevel maa ansees som den nøiagtigste fortolkning. Ordet 
kan skrives whouw, der udtales som hou, idet man i begyndelsen og 
slutten af ordet tilføier en aspireret w-lyd, omtrent som i det engelske 
ord who. Lyden bør udtales meget blødt (dette til oplysning for dem 
af vore læsere, der kunde føle lyst til at indlede en konversation med 
en kapucinerabe). „Dette ord modtages altid med glæde af alle dyr 
af denne slegt, u siger Garner, „og det er et sikkert middel til at 
knde veien, til deres hjerte. “ Forfatteren fortæller i et nylig udkom- 
met nr. af New Neview at, da han en dag spadserte omkring i en 
liden by i Georgia, traf han paa en del mennesker, som havde for¬ 
samlet sig omkring en liden kapucinerabe, der, klædt som skotsk 
general, gik rundt i „selskabet u med en tigger-skaal i haanden. For- 
