26 
pen, udstødte den sit chi mange gange, men med et lidet ophold af 
og til, mens den lyttede efter. Det ord bruges aldrig i tilfælde, hvor 
dyret er uroligt eller forskrækket; det brugeS bare under ohlstændig- 
heder, hvor dets opmerksomhed blir vakt, uden at frembringe skræk 
eller uro. Garner har fundet, at det ord, som betegner „føde“ i sin 
almindelighed har en forskjellig betydning, afhængig af betoningen. 
En betoning gir f. eks. dette ord en betydning som: „giv mig lt , og 
forfatteren har ofte faat sine aber til at give sig et eller andet, naar 
han brugte dette ord med tifevarende tonefald. I det hele taget skal 
betoningerne være meget talrige og betydningerne meget varierende. 
Endelig har kapucineraberne endnu to ord, hvoraf det ene udtryk- 
ker deres mening om veiret, og det andet omtrent svarer til „kjær- 
lighed% Sandt \at sige, synes betydningen af det første — som 
Garner slet ikke har nedskrevet til vor belærelse — temmelig tvil¬ 
somt. Eortatteren har kun hørt det under en eneste omstændighed 
og af en eneste abe, saa det er vanskeligt at sige, om dyret virkelig 
talte om veiret — om end dets stilling syntes at tyde paa, at dette 
optog den meget — eller kanske om sin rheumatisme eller nevralgi, 
hvis den led af disse plager. Læseren blir formodentlig meget for¬ 
bauset ved at høre, at det ord, som hos aben betegner „kjærlighed“ 
maa tages i dette ords reneste betydning. „Kjærlighed u maa læses 
som „ trofast, glødende venskab u , det er Ciceros’s amicitia , Montaignes 
venskab, en ren platonisk følelse, som ikke har noget tilfælles med 
den, for hvilken aberne pleier at give udtryk ved enhver mulig leilig- 
hed, med det seksuelle instinkt, som i saa høi grad behersker dem, 
og som de paa en saa utvetydig maade lægger for dagen. 
„Hidindtil,“ siger Garner, „har det været mig umulig at opdage 
udtrykket for kjærlighed mellem kjønnene. Jeg har grund til at tro, 
at visse lyd, som høres under særegne omstændigheder, angaar denne 
kjærlighed, men jeg har endnu ikke opnaaet at kunne udtale dem.“ 
At dømme efter abernes sæder, maa man sikkert antage, at de 
har et tilsvarende ord, som meget hyppig forekommer, med mindre de 
skulde nøie sig med gestus, hvis udtryk og veltalenhed ingen vil 
bestride. 
Yi er nu tilende med kapucinerabens virkelig kjendte ordforraad, 
og synderlig lange udviklinger er der ingen grund til at knytte hertil. 
Tilbage staar kun at undersøge abe-sprogets filosofi. 
R he sus -aberne er endnu mindre kj endte end kapucinerne med 
