Solsystemets udviklingshistorie. 1 ) 
Mine damer og herrer! 
Naar man paa en stjerneklar aften betragter himmelhvælvingen 
med dens tusener af tindrende lys, strød udover, som det synes, med 
rund haand og paa en fuldkommen tilfældig maade, paatrænger sig 
uvilkaarlig ethvert tænkende menneske en trang til at lære nærmere 
at kjende dette gaadefulde fjerne, hvorfra lysstraalerne bringer os det 
første budskab. 
Intet under derfor, at himmelhvælvingen med dens foreteelser 
ligefra den graa oldtid har været gjenstand for menneskeaandens 
forskning, og at den har gjort astronomien til en af menneskenes 
første videnskaber. Som vi kunde vente, har dog de gamles forestil¬ 
linger om stjerne verdenen været i høieste grad barnslige, og specielt 
kunde man ikke frigjøre sig fra den antagelse, at jorden var det centrale 
punkt, hvorom alle himmellegemer gruppere de sig; man antog altid, 
mere eller mindre bevidst, at stjerneverdenen var til for jordklodens 
d. v. s. for menneskenes skyld. Allerede meget tidlige historiske 
overleveringer melder dog om, at man var bleven opmerksom paa 
enkelte stjerner, som i sine bevægelser paa himmelhvælvingen viste 
et særligt interessant forhold. Disse himmellegemer har tilligemed 
solen, jorden og maanen senere vist sig at udgjøre et lidet afsluttet 
hele for sig, idet de — ligesom jorden — bevæger sig om solen i 
nær cirkelformede (egentlig elliptiske) baner, og efter kikkertens op- 
fmdeise i det 17 de aarhundrede lykkedes det den tyske astronom 
Johannes Kepler (1571—1.630) at fastslaa de love, hvorefter be- 
vægelsen foregaar. 
x ) Foredrag, af holdt høsten 1892 efter foranstaltning af ,,Selskabet til 
videnskabelighedens fremme i Bergen “. 
3 
