37 
et legeme — en sten f. eks. —- i clen og sætter det i stadig ster¬ 
kere og sterkere svingninger. En dampring maatte altsaa snart skille 
sig ud: herved vilde den gjenværende dampmasses rotationshastighed 
yderligere forøges, nye ringe vilde slide sig fra o. s. v. Kun smaa 
ligevegtsforstyrrelser skulde imidlertid til, forat ringene brast; de vilde 
derpaa trække sig sammen til mindre dampkugler, som fortsatte sine 
løb om den resterende del af nebulosen og i dennes rotationsretning. 
Paa grand af den større hastighed hos de dele af ringene, som vendte 
nd fr a, end hos dem, der vendte ind mod nebulosens centrnm, maatte 
de sekundære dampkugler komme i rotation og da nødvendigvis i den 
oprindeliges retning. Som følge af rotationen og sammentrækningen 
maatte videre disse nye smaanebuloser i sin tur give anledning til ud- 
skillelse af nye ringe; disse vilde briste og samle sig til endnu mindre 
dampkugler, kredsende om de først udskilte. 
Ifølge Laplaces hypothese har nu de første dampkugler været 
planeternes ophav, de sidste maanernes. Ved udstraaling af varme 
til det koldere verdensrum, der omgav dem, maatte deres temperatur 
synke, og omend de tidsrum, som her kommer i spil, er saa store, at 
de vanskelig kan fattes, maatte dog det øieblik indtræde, da dampene 
begyndte at fortætte sig til ildflydende vædskekugler, som atter efter 
umaadelige tidsrums forløb maatte blive afkjølede nok, til at fast 
skorpedannelse paa deres ydre kunde foregaa. 
Det sidste er endnu ikke for alle planeters vedkommende skeet, 
men paa vor egen har den faste skal udenpaa den ildflydende kjerne 
naaet en saadan tykkelse og temperatur, at den i nogle millioner af 
aar har været et velegnet bosted for organisk liv. 
Planchens fig. II giver en skematisk fremstilling af solsyste¬ 
mets udviklingshistorie efter Laplaces hypothese. Billedet viser, hvor¬ 
ledes ringene er udskilte af den oprindelige nebulose, hvorledes de 
yderste ringe allerede er i færd med at trække sig sammen, og ende¬ 
lig ser man øverst til venstre antydet en ringdannelse af 2den orden. 
Den inderste store dampkugle blir systemets centrallegeme, solen. 
Efter den her udviklede hypothese skulde altsaa solen rotere om 
sin akse, planeterne bevæge sig om solen i dens rotationsretning, 
planeterne selv rotere om sine akser i samme retning og være ledsa- 
gede af maaner med samme bevægelses- og rotationsretning. Videre 
maatte paa grund af den maade, hvorpaa ringene fra først af tænkes 
udskilte, alle planetbaner ligge noget nær i samme plan, et plan gjennem 
