38 
solens centrum. Sluttelig vilde den nævnte stadige forøgelse i den 
oprindelige nebuloses rotationshastighed have tilfølge, at omløbstiden 
blev mindst for den inderste planet. Men just disse eiendommelig- 
heder er det, man gjenfinder hos vort solsystem den dag idag. 1 ) 
Denne merkelige overensstemmelse mellem de konsekvenser, hvortil 
Laplaces hypothese leder, og de faktiske foreliggende forhold maa 
uden overdrivelse kunne siges at forlene hypothesen med en særdeles, 
høi grad af sandsynlighed. 
Lignende anskuelser som Laplaces var allerede tidligere fremført 
af den tyske filosof Kant og senere af astronomen Herschel, der 
udvidede hypothesen til at gjælde alle solsystemer. 
Jeg skal kortelig omtale et interessant forsøg — efter opdageren 
almindelig kaldet det Plate auske eksperiment — som fremviser 
i det smaa, hvad der fandt sted under solsystemets dannelse. Plateau 
blandede alkohol og vand sammen i et saadant forhold, at blandingens 
egenvegt blev lig olivenoljens. Han anbragte derpaa et passende 
kvantum af denne vædske i karret med den alkoholiske blanding. 
Idet oljen saaledes var unddraget tyngdens paavirkning svømmede den 
frit om og antog meget snart kugleformen. Plateau førte saa en til 
en staaltraacl fæstet liden plade ned i den og satte den ved hjælp 
heraf i roterende bevægelse. Herunder indtraadte just, hvad han ved 
forsøget skulde bevise: under kuglens tiltagende rotation afsondrede 
den ring efter ring, ringene brast, samlede sig til smaa sekundære 
oljekugler, der selv kom i rotation og fortsatte sine baner om den 
gjenværende oljemasse og i dennes rotationsretning. 
Dette forsøg, har som det synes med grund, været taget til ind- 
tægt for den Laplaces’ske hypothese; thi at forholdet skulde stille sig 
anderledes ved en frit svævende gasmasse end ved en frit svømmende 
oljekugle kan ikke være meget sandsynligt. 
Antager man den Laplaces’ske hypothese, kan man danne sig en 
forestilling om tætheden af den verdenstaage, som har været vort 
solsystems ophav. Man kjender nemlig nu efter de nyeste beregninger 
vegten af solen og de øvrige himmellegemer i systemet, videre med 
stor sikkerhed afstanden fra solen til den yderste planet. Ud af disse 
x ) De paa pag. 34 nævnte undtagelser fra regelen er af Faye blevne for¬ 
klarede og bragt i samklang med nebulartheorien. Da hans resonnement er 
temmeligt omstændeligt. og vidtløftigt, vil det imidlertid føre os forvidt nærmere 
at gaa ind paa det her. 
