39 
data lacler det sig let beregne, at tætheden af vort solsystems rieb.u- 
lose maa håve været blot omkring y^ø ooo ooo vor nuværende atmos¬ 
færiske lufts; og beregner man tætheden af det urstof, hvoraf filoso- 
ferne tænker sig dunstmassen udfældt, vil man finde den saa liden, at 
et volum paa hele jordklodens størrelse kun vilde have veiet J / 10 
gram. Eller anderledes udtrykt: Tætheden var ikke større end 
den, en vanddraabe af et knappenaalshoveds størrelse vilde faa, om 
den udvidedes til et volum af henimod 900 mill. kubikmil! 
Imod den Laplaces’ske hypothese, vil man paa forhaand selvføl¬ 
gelig kunne indvende, at den kun fremstiller en mulighed; man kunde 
maaske tænke sig mange andre hypotheser, der med lige stor sand- 
synlighed forklarede solsystemets opkomst. Hypothesen beviser med 
andre ord intet, en mulighed er ingenlunde en nødvendighed. Men 
ligesaa klart er det, at hypothesen antar nødvendighedens karakter, 
om man ude i verdensrummet kunde opdage dannelser af den art, som 
Laplace forudsatte, om man med andre ord gjennem en astronomisk 
kikkert skulde kunde stille sig klart for øie lignende udviklingsstadier 
hos fremmede solsystemer som de, vort eget forudsættes at have 
gjennemgaaet. Det er det, vi i det følgende skal se virkelig er 
tilfældet. / 
Det er selvsagt, at intet menneskeliv ei heller den tid, himmel- 
hvælvingen har været gjenstand for menneskenes forskning, vil strække 
til for at følge et solsystems udvikling; thi ligesaavist som afstandene 
i det umaadelige verdensrum er saa store, at de blir ufattelige selv 
for den livligste fantasi, ligesaa sikkert er det, at de tidsrum, som 
her kommer i spil, er større i forhold til menneskets levetid end ver¬ 
denshavet i forhold til den mindste vanddraabe. Men ikke destomindre 
vil studiet af solsystemernes udvikling med held kunne føres; thi lige- 
som man ved undersøgelsen af en enkelt plantes -V - et træs .—r ud- 
viklingshistorie tar i sin tjeneste forskjellige individer af samme 
art, fra den mindste spire til den fuldmodne vekst, saaledes kan man 
ogsaa ude i verdensrummet følge solsystemernes dannelse gjennem 
betragtningen af de forskjellige udviklingstrin hos forskjellige 
taagedannelser. 
De omtalte verdenstaager eller nebuloser paatræffes i stort antal 
paa himmelhvælvingen, omend næsten ingen er synlige for det ube- 
væbnede øie. Æren for først at have underkastet dem et omhygge- 
ligt studium tilkommer især den førnævnte astronom Herschel, som alt 
