40 
efter deres forskjellige udviklingsstadier klassificeredé dem i 34 afde- 
linger. Herved opnaaede han, som han selv siger, en serie, saa fuld- 
stændig, at der mellem de paa hinanden følgende afdelinger fandtes 
en ligesaa gradvis overgang som den, man kan iagttage ved aarlige 
observationer af et menneske fra dets fødsel til den fuldmodne alder 
er naaet. Ganske vist har flere af de nebuloser, han antog for gas- 
artede stofansamhnger, senere vist sig at være umaadelige stjerne- 
kolonier, som gjennem den tids ufuldkomne instrumenter og paa grund 
af deres enorme afstand tog sig ud som lysende gasmasser; men hans 
skema har i virkeligheden intet lidt ved, at disse uegentlige nebuloser 
er blevne fjernede. 
Der kunde maaske reises det spørgsmaal, om ikke alle nebuloser, 
efterhvert som de astronomiske instrumenter mere og mere fuldkom- 
mengjøres, vilde vise sig at være uegentlige. Dette spørgsmaal blev, 
efterat de tyske kemikere Kirchhoff og Bunsen i 1859 havde grund- 
lagt spektralanalysen, besvaret benægtende, og paa en maade, som 
ikke efterlader skygge af tvil. 
Det er en kjendt sag, at sollysets hvide farve betinges af en 
blanding af en hel række elementære lyssorter, hvori det paa forskjel¬ 
lig vis kan deles. Jeg behøver blot at minde om regnbhen, der be¬ 
tinges af sollysets spaltning ved passage gjennem regndraaberne. 
Meget enkelt kan dette fænomen iagttages ved en lysstraales bryd- 
ning gjennem et almindeligt glasprisme. Straalebundten vil blive af- 
bøiet og opløst i de enkelte elementære lyssorter, og opfanges den efter 
gjennemgangen paa en hvid skjærm, vil der fremkomme et lysende 
baand, farvet just med regnbuens farver: øverst rødt, som lidt efter 
lidt gjennem orange, gult, grønt og blaat gaar over i violet. Dette 
lysende baand kalder man et spektrum, og den fremgangsmaade, ved 
studiet af de forskjellige legemers spektra at slutte sig til deres 
fysiske og kemiske egenskaber, var det Kirchhoff og Bunsen kaldte 
spektralanalyse. Det ovenfor beskrevne spektrum, hvor de forskjelligv 
farvede lyssorter gaar sukcessivt over i hinanden, kaldes et kontinuer- 
ligt eller sammenhængende spektrum. Det er karakteristisk for lys 
fra alle faste og flydende legemer. Men med gasarternes spektra for¬ 
holder det sig anderledes. Det lys, de udsender, gir efter spaltningen 
kun enkelte lysende striber med skarpt adskilte mørke mellemrum 
af betydelig udstrækning. 
Efter disse bemerkninger er det ikke vanskeligt at forstaa, hvor- 
