9 
aldeles hvide. Ser man nærmere efter, opdager man, at den hvide 
rand dannes af en mængde koniske til fjeldet fæstede ophøininger, 
som i spidsen har en aahning. Lignende udvekster linder man ogsaa 
fæstet paa løse stene, muslingskaller o. I. 1 ) Betragter man nu opmerk- 
somt en saadan ophøining vil man snart faa at se, at der af aabnin- 
gen i spidsen strækkes frem nogle lange traade, der hastig trækkes 
ind igjen. Aabner man en af disse udvekster — hver af dem er 
sammen sat af flere kalkstykker — vil man indeni finde et dyr, som 
selv for den indviede vanskelig lader sig gjenkjende som tilhørende krebs- 
dyrenes familie (fig. 7). Dette er dog tilfældet. Kalkstykkerne ( sk ) af- 
sondres af dyret, og traadene, som strækkes ud gjennem aabningen i 
Fig. 7. En balanus, gjennemskaaret. 
spidsen, er dyrets fødder (c); meningen med denne føddernes strækken 
ud og ind er at bevirke en strømning, og derved en indførsel af 
næring i dyrets bolig; munden kan dyret nemlig ikke skyde udenfor. 
Beslegtede med disse dyr ( balaniderne ) er langhalserne (lepas). 
De findes ofte fæstet til gjenstande, som fly der i søen. Langhalserne 
har faaet sit navn af den lange stilk, hvormed de er fæstet. 
Men spørger man nu, hvorledes kan man, naar dyrenes bygning 
er saa forskjellig fra andre krebsdyrs, vide, at de virkelig er krebsdyr? 
Jo, derom giver deres udvikling besked. Som larver er de fritsvøm- 
mende og viser en fuldstændig lighed med andre krebsdyrs larver; 
det er først, naar de fra larve skal gaa over til fuldt udviklede dyr, 
b I den foregaaende fig. 6 sees saadanne udvekster paa ryggen af krabben. 
