den nemlig er et betryggelsesmiddel mod bortødsling af liv, altsaa 
mod den animalske verdens uddøen. Det er hævet over enhver tvil, 
at dersom dødsgruen var borte, vilde livet være uendelig mindre 
respekteret. Dødsfrygten gjør livets eier mere interesseret i bevarel¬ 
sen' af dette, forsigtigere i at undgaa fare og bevarer ham mod at 
befri sig for livets lidelser, skuffelser og gjenvordigheder ved frivillig 
at gjøre ende paa selve livet. Dersom ikke dødsfrygten var, vilde 
det ofte kræve større selvfornegtelse at leve, end livets eier formaaede 
at præstere. 
Det har ofte forundret mig, saa nærliggende som det i virkelig- 
heden er, aldrig at have seet paavist sammenhængen mellem denne 
horror mortis og et andet hovedmoment i det animalske liv, elskoven. 
Disse to synes at være diametralt modsatte, mens de i virkeligheden 
i naturens husholdning sigter væsentlig til det samme maal. Mens 
livets opløsningsproces er omgivet af denne hemmelighedsfulde gru, 
som vi kalder dødsfrygt, er livsfunkens antændelse, hvorpaa slegtens 
selvfortsættelse beror, forbundet med den høieste følelse af livsglæde. 
Mens dødsfrygten afskrækker fra at bortødsle livet, lokker 
elskovsfølelsen til dets fortsatte forplantelse. Begge er naturens præ- 
ventivmidler, den første mod det allerede forhaandenværende livs for- 
spildelse, den anden mod at de eksisterende regenerationskræfter blir 
liggende ubrugte. Dersom den i elskovsfølelsen liggende opmuntring 
savnedes, vilde uden tvil i en meget udstrakt grad de med det nye 
individs fødsel, opammelse og forsørgelse forbundne møisommeligheder 
afskrække fra forplantelsen. Men nu er naturen saaledes indrettet, at 
netop det samme, der i saa høi grad lægger byrde paa de ældre indi- 
vider, tillige volder dem den høieste tilfredsstillelse. 
Begge dele, baade elskoven og dødsfrygten er saaledes nødven¬ 
dige midler til livets vedligeholdelse, og det er derfor sikkerlig lige 
saa umuligt ved fornuftige forestillinger at banlyse dødsfrygten som 
en fordom, som at overbevise mand og kvinde om, at deres gjensidige 
kjærlighed og den seksuelle selvhengivelses søde fortryllelse er en 
fiktion eller fordom, og at den egteskabeligé lykke ikke er nogen vir¬ 
kelig. tykke, men nærmere beseet lutter møie og plage. 
J. R. Landmark. 
