64 
som i praktisk retning, saa betydningsfuldt fag som plantefysiologi 
aldrig har været valgt til emne for et forelæsningsknrsus. 
Bliver dette forhold forandret, saa er der neppe tvil om, 
at Johannesens bog vil linde anvendelse som lærebog til real- 
eksamen. Dertil egner den sig udmerkét. I knap, sammentrængt 
form indeholder den en meget rig stofmængde, saa den paa halvfjerde- 
hundrede sider meddeler alt, hvad man med rimelighed kan forlange 
af plantefysiologisk kundskab af en reallærer, hverken mere eller min¬ 
dre. Tillige v41 bogen egne sig særdeles godt til anvendelse ved 
landbrugshøiskoler, bl. a. ogsaa fordi den lægger særlig vegt paa de 
sider af fysiologien, der har berøring med praksis, det vil i dette til- 
fælde sige landbruget. Vi anbefaler bogen paa det bedste til vore 
realstuderen.de og „høiere u landbrugselever. 
Paa grand af den sammentrængte form egner Johannesens bog sig 
særlig til at benyttes ved siden af fprelæsninger. Det i bogen med¬ 
delte stof er saa sterkt koncentreret, at det trænger til at suppleres 
ved det mundtlige ord og ved eksperimentet. Hermed vil vi dog 
ingenlunde have skræmt vore „færdige u lærere og lærerinder i natur¬ 
fag fra at benytte bogen til komplettering af sit kundskabsforraad» 
Den er ikke netop letlæst, men det, den indeholder, er god og solid 
kundskab, fuldt paa høide med videnskabens nuværende standpunkt, 
og derfor kan vi med tiyghed anbefale den ogsaa til selvstudium. 
Tegningerne er forholdsvis faa og ikke saa elegante, som de har 
været i flere af Philipsens lærebøger, men særdeles velvalgte og illu¬ 
strerende, og det er jo det væsentligste. Det er alt i alt en særde¬ 
les god bog, som fortjener indgang ogsaa hos os. J. B. 
Mindre meddelelse. 
Kunstige diamanter. Som i en tidligere aargang omtalt er 
det lykkedes at fabrikere kunstige rubiner. Nu skal det, efter hvad 
der fra sikkert hold meddeles, ogsaa være lykkes at fremstille virke¬ 
lige diamanter paa kemisk vei ved udkrystallisation af kulstof, der 
har været opløst i smeltet jern. De erholdte kulstofkrystaller er endnu 
ganske smaa og urene, d. v. s. temmelig mørktfarvede. De har 
diamantens haardhed og brænder i surstof, idet de efterlader en ringe 
mængde aske, der indeholder de forurensninger, der giver krystallerne 
deres mørke farve. 
