72 
I lighed med en del andre haier føder ogsaa pighaien levende 
nnger. Til akvariet har vi i december og januar faaet indbragt ad¬ 
skillige drægtige eksemplarer, tildels ogsaa unger, der var fødte under 
transporten. Et par af de drægtige hunner har i akvarierne faaet 
unger, de var fuldt udviklede, men desværre næsten alle dødfødte, 
sandsynligvis paa grund af den medfart moren havde lidt ved fangsten 
og under indbringelsen. 1 ) Ungerne er ved fødselen omkring en dm. 
lange; hver hun har i regelen 4—6, høist 10 unger, der (efter en 
iagttagelse af dr. Thompson) muligvis i den første tid følger moren. 
Sorthaaen (ogsaa kaldet blaamage, haatorsk) ligner i kroppens 
form pighaien; mens den sidste er graaagtig af farve, bugen hvid, 
saa er derimod sorthaaen oventil sortblaa med sort bug. I modsæt- 
ning til pighaien, der helst holder til paa forholdsvis grundt vand 
(ned til en 80 meter) er sorthaaen en udpræget dybvandsfisk, der 
oftest faaes paa 140—600 meters dyb, og som i overensstemmelse 
hermed har forholdsvis meget store øine, der udmerker sig ved en 
skinnende gul farve og „ lyser “ sterkt, paa samme maade som katte¬ 
pine, kun endnu mere. udpræget. 
Noget afvigende fra disse to i formen er ringhaaen eller haagjælen 
(pristiurus Icatulus, fig. 4); særlig er det halefinnen, som er forskjellig, 
og som har en fra de sædvanlige fiske endnu mere afvigende form 
end de to førnævnte haiers. Paa siderne er den ikke synderlig store 
fisk (ca. 0.60 meter) forsynet med ringformige tegninger, der har for- 
skaffet den det ene af de ovenfor nævnte navne. 
I det store og hele har dog ogsaa denne art den sædvanlige 
„haiform“: kroppen er langstrakt og cylindrisk, med skjev hale, 
munden, der er forsynet med skarpe, smaa, trekantede tænder, sidder 
paa undersiden af hovedet, saaledes at en forholdsvis lang „næse“ 
0 Disse iagttagelser strider mod Liljeborgs antagelse, at fødslerne hos os 
især foregaar om vaaren og i den varmere del af aaret. 
