80 
rie har flere, hvor det bliver en næsten ligesaa umulig at 
tro paa en skuffelse som paa at tro paa sandheden af 
sagen selv. u 
En anden metalforvandling, som i høi grad bidrog til at støtte 
troen paa muligheden af en kunstig fremstilling af guld — tiltrods 
for de mange bedragere, om hvem der baade før og efter berettedes 
— knytter sig til dr. Helvetius ? s navn. Han var livlæge hos prin¬ 
sen af Oranien i midten af det 17de aarh. og en meget anseet viden- 
skabsmand, der nød den største anseelse, var viden bekjendt for sit 
retsind og lige til sin død havde stort ry for paalidelighed. Han 
troede ikke paa alkemien og optraadte i flere af sine skrifter som 
dens bitreste modstander. Pludselig i aaret 1667 — slog han om og 
var nu en af dens ivrigste forsvarere. Grunden hertil angiver han: 
I hans bolig i Haag besøgte en fremmed ham i 1666. He kom 
i samtale om alkemi og de vises sten. Helvetius udtalte som sæd- 
vanlig sine tvil. Den fremmede søgte at overbevise ham, og for at 
give sine ord mere vegt viste han Helvetius den omhandlede substans* 
Helvetius betragtede denne og prøvede med neglen dens haardhed. 
Derved afreves en del, som han omhyggelig skjulte. Han bad saa. 
den fremmede indstændig om at vise en metalforvandling. Dette neg- 
tede imidlertid denne, men lovede at komme tilbage igjen om 3 uger 
og da gjøre det. Da den fremmede imidlertid var borte, gjorde Hel¬ 
vetius et forsøg med det lille stykke, der var bleven hængende ved 
neglen. Han kastede det paa smeltende bly, men — uden resultat. 
Efter 3 uger kom den fremmede tilbage, og da tilstod Helvetius tyve¬ 
riet og det frugtesløse forsøg. Den fremmede paastod, at H. bedre 
forstod at stjæle end at gjøre anvendelse af det stjaalne. Han for- 
bausedes over, at en saa berømt kemiker som H. kunde være saa ube- 
kjendt med blydampenes virkning. Han maatte beskytte substansen 
mod indvirkning af blydampene og indhylle substansen i voks (noget 
vi gjenfinder i en hel del saadanne beretninger). Efter lang tryglen 
gav endelig den fremmede H. et lidet stykke af størrelse som et. 
korn. H. mente, det var for lidet; men den fremmede paastod, det 
var for meget, og tog den ene halvpart igjen. Han gik saa og 
lovede den næste dag at kolnme tilbage. H. saa ham aldrig mere. 1 
H. havde imidlertid betroet sin kone dette, og hun kunde ikke længer 
bekjæmpe sin utaalmodighed. Saa besluttede han sig da til at gjøre 
et. forsøg. Under overvær af sin kone og sin søn smeltede saa H. 6 
