86 
Saa kommer vi til hovedspørgsmaalet. Hvorfor kjender da ikke 
vi med vor forholdsvis høit udviklede kemiske viden noget til denne 
kunst? Hvorfor kan ikke vi ogsaa fremstille guld? Hertil maa man 
vistnok upartisk svare, at saadant kan man strengt taget ikke 
vente, selv om guldmagerkunsten har været aldrig saa 
faktisk. Thi sagen er, at hos alle adepter linder man den bestemte’ 
beslutning ikke at meddele den hellige kunst til massen. Aarelange 
studier og fromhed maatte til for at kunne faa indblik i disse myste¬ 
rier, og en indgroet overbevisning var det, at den, der brød hem¬ 
meligheden, vilde dø i samme stund. Indsigt i den hellige kunst 
var kun forbeholdt nogle faa og maatte ikke profaneres. Vi finder 
derfor, som senere skal omtales, beretninger om adepter, egte eller 
falske, der lod sig pine tildøde, uden at røbe, hvordan de har sig ad 
med fremstillingen af de vises sten. 
En moderne alkemist vilde sandsynlig ogsaa anføre, at vistnok er 
kemien kommen uhyre langt frem i dette aarhundrede. Dette gjelder 
da hovedsagelig den organiske kemi, mens den uorganiske, indtil den 
allersidste tid, ikke egentlig har gjort saa store kjæmpeskridt i hvert 
fald i kundskaben om elementernes natur — og at arbeider, der har 
været drevne gjennem mange aarhundreder bare paa et eneste punkt 
—- muligvis — kan have frembragt resultater, som vi ikke kan 
tænke os. 
Et er imidlertid sikkert: det, at vi ikke kj ender kunsten, danner 
intet afgjørende bevis mod alkemien. Jeg skal i denne forbindelse i 
korthed meddele Scotus ' Setonius ? s historie. Denne blev i 1602 
bekjendt som besidder af de vises sten og optraadte i Nederlandene 
og gjorde en mængde transmutationer, hvorom udførlige beretninger 
foreligger. „Det er her billigt u , siger prof. Kopp, n at medgive, at 
der aldrig er bleven reist klage om bedragerier ved hans transmuta¬ 
tioner. “ I 1603 var han i Schweiz, hvor han ligeledes var villig til 
at overbevise modstandere og frembragte en hel del kunstigt guld. 
I Strasburg var han ufrivillig aarsag til, at en agtet borger, guld- 
smeden Gurstenhøver, blev styrtet i fordærvelse. Til ham kom 
nemlig en „ fremmed “ (som alt syntes at tyde paa var Setonius) og 
leiede guldsmedens verksted for nogen tid til udførelsen af et kemisk 
arbeide og skjænkede Gurstenhøver til tak noget af de vises sten r 
som han var i besiddelse af. Gurstenhøver forsømte ikke at prøve 
virkningen af den og det for flere vidner. Resultatet var uomdispu- 
