87 
terligt. Rygtet udbredte sig imidlertid snart og G. blev anset ikke 
alene som besidder, men ogsaa som fremstiller af de vises sten. Dette 
kom den store, alkemistven Rudolph II i Prag for øre. Han for- 
drede besked hos raadet i Strasburg, og da dette konstaterede en 
virkelig forvandling til guld, saa lod keiseren sig bringe guldsmeden 
til Prag. 
Her skulde han tvinges til at lave guld og det saa det forslog. 
Alle forsikringer om sin uskyld og sin uvidenhed hjalp ham ingenting. 
Han hk aldrig sin frihed tilbagé. 
Imidlertid var Setonius draget fra Strasburg til Frankfurt. Her 
gjorde han en hel del metalforvandlinger. Mange beretninger forelig¬ 
ger. Senere drog han til Køln og derfra til Hamburg. Høsten 1603 
kom han til Gossen i Sachsen, hvor dengang det kurfyrstelige hof op- 
holdt sig. —- Ved sin tjener lod hr. Setonius guld tilberede af bly 
for kurfyrsten, Kristian II. Denne havde ikke saasnart faaet vished 
om, at alkemien hvilte paa fast basis, før han med vold og magt 
vilde tilrive sig hemmeligheden. 
Han lod Setonius sætte fast og føre til Dresden. Den ulykkelige 
adept blev gjentagende truet med pinebænken, hvis han ikke vilde 
tale. Han forblev imidlertid standhaftig, og blev saa grusomt pint. 
Hans lemmer blev strukket med skruer, og han blev stukket med 
gloende jern. Han tilstod ingenting. Da man skjønte, at man ved 
videre pinsler vilde tage livet af ham, holdt man op, lod ham hel¬ 
bredes og tog fat paanyt. Ingenting hjalp. — Saa haabede man ved 
haardt fængsel at faa sløvet ham og gjort ham ligegyldig. 
Imidlertid optraadte der paa denne tid i Dresden en polsk adels- 
mand Michael Sendivogius. Han erholdt kurfyrstens tillid og hk 
lov at besøge Setonius i fængslet for ved mildhed at vinde hans for- 
trolighed. Dette lykkedes, og en nat, da han havde bevertet vagten, 
saa alle vogterne var sterkt berusede, lykkedes det dem begge at 
hygte. De kom til Krakau, der døde imidlertid Setonius af de lidte 
mishandlinger og paa grund af besværlighederne ved hugten. Selv 
sin frelser meddelte Setonius intet. Dog gav han ham en betragtelig 
mængde af de vises sten, som han havde skjult og saaledes lykkelig 
reddet. 
Sendivogius nøiede sig nu ikke med at have midlet ihænde, men 
vilde selv gjelde for en adept. Han gik 1604 til Prag og overrakte 
keiser Kudolf en liden portion af de vises sten, hvormed denne selv 
