88 
udførte metalforvandlingen, • og at han (keiseren) blev overbevist, der- 
paa tyder en marmortavle han elterlod, hvorpaa en latinsk inskription 
blev indgravet som ndtryk for denne hans overbevisning. Sendivogius 
ry steg, og hertug Friedrich af Wurtemberg indbød ham til at beære 
Stutgart med sin nærværelse. Sendivogius fulgte indbydelsen og kom 
1605 til Wurtemberg, hvor han fik den bedste og mest ærefulde 
modtagelse. —- Her vakte han imidlertid misundelse. Den høitskat- 
tede alkemist Mtillenfels ærgrede sig især — væsentlig ved bevidst- 
heden om selv intet at vide om de vises sten. Han havde aldrig 
bryd sig noget videre om det, da han erfarede, at man kunde gjelde 
for en god alkemist ogsaa uden saadanne kundskaber. Han var 
oprindelig barber og havde ved bekjendtskab med alkemister lært en 
del kunststykker. Udrustet med disse havde han meldt sig hos 
keiser Rudolf, hvor han blev naadig modtaget. Senere kom han til 
Stutgart, hvor han saa traf Sendivogius. Han forstod, at denne var 
ham farlig og besluttede at ødelægge ham. Han lod da Sendivogius 
forstaa, at Friedrich havde det samme isinde med ham som Christian 
havde gjort med Setonius og hjalp ham paa flugt. Imidlertid opfan- 
gede Mtillenfels ham paa egen haand og frastjal ham hans forraad af 
de vises sten. Sendivogius blev saa af ham holdt i fængsel. Nu op- 
traadte Mtillenfels som virkelig adept og blev hos keiseren rigelig be¬ 
lønnet. — Heldigvis var det lykkedes Sendivogius at undfly fængslet, 
og han vendte sig nu klagende til keiseren. Denne lod Mtillenfels 
anholde og forhøre. Han tilstod alt og blev som andre bedragere 
hængt. Sendivogius optraadte ogsaa senere, havde imidlertid ikke 
faaet noget af sin frarøvede sten tilbage og erkjendes ved sin efter- 
følgende optræden at være en bedrager, som saa mange andre. 
Denne historie, vil man in drømme, er ganske besynderlig. Det 
vil her være paa sin plads at citere den berømte Gmelin, naturvi- 
denskabernes historieskriver, en bestemt modstander af alkemien: 
„Om ogsaa de fleste alkemister bedrog verden og derved har frem¬ 
bragt en berettiget tvil, er dog andre gaaet for vidt, naar de — 
hvilket aldrig lader sig bevise — udgiver metalforvandlingerne 
som umulige og kalder alle beretninger derom uden forskjel bedrage¬ 
rier. Nogle — visselig de. færreste — har øiensynlig fuldt saa megen 
troværdighed, som overhovedet en historisk kjendsgjerning kan have. a 
(Geschichte der Chemie 1783, p. 410.) 
At der fremstod en mængde bedragere er ganske naturligt. De 
