114 
overhovedet ikke reises tvil. For at faa nærmere besked udslænger 
keiseren: „Ja det er klart, De har været gjenstand for bedragerier!“ 
Saa svarer Friedrich i sin iver: „Majestæt, om saa, den kjære Gud 
kom ned fra himmelen og sagde: „Friedrich, Du tager feil, Sehfeld 
kan ikke gjøre guld,“ saa vilde jeg svare: „Du kjære Gud. Det er 
dog alligevel sandt. Jeg er overbevist derom, ligesaa sikkert, som 
Du har skabt mig! “ “ — Efter denne beretning har keiseren anvendt 
al sin indflydelse hos keiserinden og fik sat Sehfeld i frihed — dog 
med vogtere. Disse var 2 officerer, lothringere og keiseren hengiven 
fra barnsben af. Sin lykke kunde de vente hos keiseren, saa denne 
havde fuld grund til at tro paa deres paalidelighed. Paa en af deres 
mange udflugter forsvandt de imidlertid alle tre. Deres pludselige 
forsvinden forbausede verden i høi grad, og undersøgelser blev gjort 
i England, Holland og Schweiz uden resultat. Alkemisterne fortolkede 
dette som et bevis paa, at Sehfeld før sin flugt maatte have vundet 
sine vogteres fortrolighed, og det i den grad, at disse ofrede sin 
stilling, sine udsigter, alle familiebaand og selv æren. Heraf mener 
alkemisterne at forstaa, at de maa være gjort skadesløse ved umaade- 
lige rigdomme. Sehfeld selv gjenfinder vi imidlertid; dog forstod han 
nu at være saa forsigtig, at han ikke paany blev udsat for lig¬ 
nende fare. 
En søn af apotheker Hor ter i Schaff hausen var den næste, han 
overgav tinkturen. Om denne Horter fortælles der flere transmutatio- 
ner, blandt andet en bevidnet af presten Bayer (Gtildenfalks Samm- 
lung von Transmutationsgeschichten, p. 124—127). Derefter gjen¬ 
finder vi Sehfeld i Halle i Sachsen. — Her traf han sammen og 
fattede godhed for en elev, Reussing, i apotheket i de Frankeske stif¬ 
telser. En søndag, han besøgte Reussing i apotheket, var denne *for- 
dybet i alkemistiske studier og var i slet humør og mente, at d’herr 
alkemister gjerne kunde have ladet være at skrive, da deres skrifter 
jo var rent ulæselige. Den fremmede hørte paa ham med taalmodig- 
hed og modsagde ham rolig. Tilslut indbød han Reussing til et besøg 
i sit hjem. Han fik ved afskeden lidt af de vises sten, som den 
fremmede med bomuld havde afvisket et elfenbens futeral. Forsynet 
hermed gik Reussing hjem og smeltede sølv, som han behandlede med 
bomuldsstykket. Det smeltende metal begyndte at skumme og blære 
sig. Ilden under diglen spillede i alle regnbuens farver, og — sølvet 
var forvandlet til det fineste guld. Han prøvede det for kongevand 
