134 
den. Endelig leverede den geniale franske mathematiker Leverrier 
forklaringen ved at antage tilstedeværelsen af en ndenomværende for¬ 
styrrende planet. 
Leverrier satte op et regnestykke, hvis ndførelse krævede et aar. 
Derpaa sendte han sine resultater til Berlin, hvor man dengang var 
bedre udstyret med observationsmidler, og den samme aften, som be- 
regningerne kom til Berlin, observeredes den nye planet ikke fuldt en 
grad fra det sted, som var angivet af Leverrier. Til denne enestaa- 
ende videnskabelige seir havde Newton leveret materialet, først gjen- 
nem sin lov, dernæst ved sine mathematiske arbeider. I det hele 
taget spiller mathematiken en lignende rolle i videnskaben som artille¬ 
riet i krigskunsten. Ben er noget tung at operere med, men hvor 
den trænger ind, blir der ordentlig vei. Mathematiken er det for¬ 
nemste vaaben paa mange af videnskabens slaglinjer. 
Efterat Newton havde bragt sin lov i anvendelse paa himmelle- 
gemernes bevægelser, var det næste skridt at anvende den paa havets. 
Grjennem undersøgelser af jesuiterkollegiet i Coimbra, af Keppler 
og andre var godtgjort tidevandets afhængighed af maanens bevæ- 
gelse, men nogen forklaring paa disse fænomener var før ikke givet. 
Ved at se disse ting i tiltrækningslovens lys, blir ialfald de 
grovere træk i foreteelserne forklarlige. Den mere indgaaende be¬ 
handling af tidevandets problem støder imidlertid paa mange vanske- 
ligheder, hvoraf kan nævnes havets forskjellige dybde samt den for¬ 
styrrende indflydelse, som det faste land har paa flodbølgens regel- 
mæssige forløb. Det lykkedes hverken Newton eller Bernouilli at 
give nogen udtømmende teori for havets bevægelser, blandt andet 
ogsaa af den grund, at de bortsaa fra havets trægheds virkninger. 
Da Newton i 1669 var blev en professor i mathematik i Cam¬ 
bridge kastede han sig særlig over studiet af lyset. I den videnska¬ 
belige erkjendelse af lyset var det dengang temmelig meget mørke. 
Man kj endte lysets retlinjede gang, brydnings- og refleksionslovene 
samt det fænomen, som kaldes lysets farvespredning, men disse fæno- 
meners forklaring ventede ogsaa paa sin Newton. Det blev ham, som 
kom til at bringe lys i lyset. 
Man troede før, at det hvide sollys var ensartet (homogent), men 
ved en række sindrige eksperimenter kom Newton til det resultat, at 
sollyset var sammensat af straaler af forskjellig brydbarhed. Ved. 
