136 
en ny mathematisk disciplin, infinitesimalregningen, eller som den nu 
almindeligere kaldes, differential- og integralregning. Denne disciplin 
er bleven et mægtigt hjælpemiddel for de eksakte (abiologiske) natur- 
videnskaber, og det er at haabe, at differential- og integralsymboler 
ogsaa vil komme til at prange i fremtidens biologiske lærebøger. For 
tiden stiller det sig saaledes, at tiltrods for den fuldkommenhed, det 
analytiske apparat har naaet, er det dog endnu for stivt til manøvrer 
paa livets allehaande krogveie. 
Som banebryder kom Newton ofte i temmelig voldsomme viden- 
skabelige feider. Han yndede ikke at være paa feltfod, men paa den 
anden side forstod han at hævde sin ret. 
Som skolegut fik han engang af en klassekammerat et spark i 
maven, hvilket han gjengjældte ved at gnide vedkommendes næse mod 
en kirkegaardsmur, og ligeoverfor de mange videnskabelige spark, som 
han fik i sit senere liv, forholdt han sig ingenlunde passiv. 
Naar det imidlertid er paastaaet, at han (ifølge Lombroso) vilde 
være istand til at myrde en videnskabelig modstander, saa er det et 
træk, som slet ikke stemmer med det billede, som er tegnet af ham 
af den formentlig paalideligste Newton-kj ender, hans biograf Brewster. 
Newtons betydeligste opdagelser falder i det tidsrum, i hvilket 
han var professor i Cambridge. 
Hans forskerarbeide blev i 1689 delvis afbrudt derved, at han 
blev valgt til universitetets representant i parliamentet. I egenskab 
af politiker er han bleven karakteriseret som „taus, men aktiv u . 
Den mand, som havde opdaget loven, hvorefter det hele verdens- 
alt saa at sige styres, lagde tydeligt for dagen, at han ogsaa forstod 
sig paa borgerlig lovgivning. Sammen med Newton sad i parliamentet 
ogsaa en af hans intimeste venner Charles Montague, senere greve 
af Halifax. Denne kom snart ved sin parlamentariske dygtighed til 
at spille en fremtrædende politisk rolle. Han blev første skatkammer- 
lord og som saadan gik hans bestræbelser ud paa at bringe orden i 
de miserable myntforhold. Det var da ganske naturligt, at han sik¬ 
rede sig vennens dygtige assistance, og Newton blev først inspektør 
ved mynten, senere myntmester, et embede, han røgtede med stor 
dygtighed lige til sin død. 
Omtrent et aar efter sin ansættelse løste Newton det problem, 
hvormed John Bernouilli udfordrede verdens største dalevende mathe- 
