137 
matikere. Da Bernouilli saa den anonyme løsning „gjenkjendte han 
.straks den intellektuelle løve paa størrelsen af kloen". 
I 1703 blev Newton president i Royal Society , en stilling, han 
indehavde saa længe, han levede. Et par aar senere stillede han sig 
atter til valg i Cambridge efter anmodning af Halifax, men han blev 
denne gang modtaget med raabet: „Kirken er i fare," og han faldt 
igjennem ved valget. 
Mens Newton som myntmester boede i London, forestod hans 
smukke og aandrige niece Miss Barton hans hus, som var et møde- 
sted for samtidens mest udmerkede mænd. 
Til Miss Bartons- beundrere hørte ogsaa grev Halifax, og Vol- 
faire har været fræk nok til at insinuere, at Newton fornemmelig 
skyldte sin smukke niece, at han fik ansættelse i mynten. 
Newton var ugift. Som student var han ialfald engang forelsket, 
men kunde ikke gifte sig af økonomiske grunde. Eor vedkommende 
dame bevarede han altid en trofast hengivenhed. 
Som menneske var han venlig, gavmild og beskeden. Han pleiede 
at sige: „De, som ikke gir noget bort, før de dør, gir aldrig i virke- 
ligheden." Sig selv og sit arbeide har han karakteris er.et saaledes: 
„Det forekommer mig, at jeg nu og da har fundet en glat sten eller en 
vakker musling, mens sandhedens store ocean laa tilsløret foran mig." 
Den eminente forsker døde i 1727, efterat han nogle dage i for¬ 
veien havde presideret i j Royal Society. Bisættelsen fandt sted i 
Westminster-abbediet. 
Til nabo paa denne genikirkegaard har han nu ogsaa faaet Darwin, 
„zoologiens Newton". 
Paa et monument, som blev reist over ham i 1731 staar blandt 
andet: „De dødelige kan prise sig lykkelige over, at en saadan pryd 
for menneskeslegten har levet." Brewster har utvilsomt ret, naar han 
siger: „Ligesom Arkimedes lever i erindringen hos tusener, som har 
glemt tyrannen i Syracus og den romerske konsul, som betvang 
ham, saa vil Newtons berømmelse kaste glans over England, efterat 
bladene er visnet i krigernes laurbærkrans." O. NTordgaard. 
