140 
I en af kummerne ser man samtlige beboere i meget livlig be- 
vægelse. Det er torsken (gadus callarias , ogsaa kaldet g. morrhua) 
'Og seien (gadus virens). De hører til de fiske, som bedst trives i 
fangenskab, og adskillige af de individer, som nu findes der, har 
været der siden forrige høst, da akvarierne aabnedes. Et formeligt 
opløb bliver der iblandt dem, naar de skal fordres. De samler sig 
da gjerne paa den side, hvorfra maden udkastes og tager føden direkte 
fra haanden. I sin iver og graadighed gjør de ofte høie hop opover 
vandfladen, og viser sig i det hele saa tamme, som man blot kan 
forlange af fiske. 
Ligesom silden saa har ogsaa torskens naturhistorie været gjen¬ 
stand for vidtløftige undersøgelser; særlig har prof. Gf. 0. Sars ind- 
lagt sig store fortjenester af udredningen af dens udvikling og van¬ 
dringer. Derfor er man ogsaa for torskens vedkommende kommet til 
sikrere resultater med hensyn hertil end for sildens. Man ved saale- 
des nu med temmelig sikkerhed, at de umaadelige torskestimer, som 
•om vaaren kommer ind til Lofoten og andre steder ved vor kyst for 
at gyde, derfra vandrer ud igjen til de store havbanker udenfor kysten 
og nordover mod Spitsbergen, hvor de da opholder sig den øvrige tid 
af aaret. Sandsynligt er det, at en del torsk, den saakaldte fjordtorsk, 
som er mindre end „skreien u , men ellers samme art, ikke foretager 
længere vandringer, men er stationær i fjordene, og der forplanter sig. 
Ligesaa er det ved prof. Sars’ undersøgelser godtgjort, at de yngre 
stadier holder sig i nærheden af kysten og først som udvoksne vandrer 
ud paa havbankerne. 
Vi skal her se lidt nærmere paa af bildningerne fig. 1—11, som 
fremstiller nogle stadier af torskens udvikling, og forklare disse. 
De modne rognkorn er, naar de først kommer ud af torsken, 
;smaa runde, vandklare legemer, hvis specifike vegt er mindre end 
søvandets, og som derfor, istedetfor at blive liggende paa bunden. som 
•de fleste andre fiskearters eg, flyder op mod overfladen. Der, hvor 
de store „fiskebjerge“ holder til for at gyde, kan man ofte se havets 
overflade paa lange strækninger dækket af denne rogn, saa søen synes 
aldeles grumset. 
Naar egget har flydt en tid i våndet, begynder den hidtil aldeles 
vandklare og ensartede blomme, som udfylder rammet indenfor den ydre, 
gjennemsigtige hinde, at forandre sig. Ved eggets nedre pol opstaar 
'der paa blommens overflade en fortykkelse, som efterhvert blir mere 
