145 
Flyndrenes ydre skabning er jo velkjendt. Det som især gjør 
deres udseende saa eiendommeligt, er øinenes beliggenhed, idet disse 
nemlig har sin plads paa samme side af hovedet. Øinenes beliggenhed 
staar desuden i sammenhæng med en skjævhed i kraniets bygning, 
som dog kun optræder, efterhvert som fisken vokser til. Den side, 
hvor øinene har sin plads, kaldes øienside og vender opad; den mod- 
satte kaldes blindside og vender nedad. Farven paa disse to sider 
er forskjellig: den førstnævnte er altid farvet, den sidstnævnte hvid. 
Ogsaa mundspalten viser skjævhed, idet størsteparten af den ligger 
paa blindsiden. 
Skjønt man i almindelighed taler om flyndrenes øvre og nedre 
side er dog disse udtryk ikke korrekte. Udviklingen viser nemlig, at 
de saakaldte øvre og nedre sider oprindelig er fiskens høire og venstre. 
Som smaa unger er nemlig flyndrene symetriske med ligefarvede sider, 
og svømmer da som andre fiske. Øinene er beliggende et paa hver 
side af hovedet. Det vil heraf let kunne forstaaes, at de to lange 
finner som omgiver flyndrens krop er ryg- og gatfinnen. 
En af de interessanteste ting ved flyndrernes udvikling er øiets 
vandring fra den senere blindside til øiesiden. Man var i lang tid i 
tvil om, hvorledes denne vandring kunde finde sted, da jo hovedets 
ben maatte forhindre øiets gang. Nu har man imidlertid hos ungerne 
af en del arter — og det sandsynlige er, at det samme forhold finder 
sted hos alle — fundet, at en del af hovedets ben, og det netop de, som 
skulde være i veien for vandringen, udvikler sig senere paa den ene 
side end paa den anden; først efterat øiet er kommet over paa den 
side, hvor det skal have sin plads, og vandringen altsaa er fuldført, 
udvikler disse ben sig fuldstændig. 
Neppe hos nogen andre fisk turde evnen til at afpasse farve efter 
den bund, paa hvilken de lever, være saa udpræget som hos flyndrerne. 
Man vil let ved at se paa flyndrerne i det store akvarium, hvor hun¬ 
den bestaar af sand, kunne overbevise sig herom. Farven paa den 
opadvendte side ligner i saa høi grad sanden, at man mange gange 
kan have vanskelig for at opdage fisken. Desuden forstaar de meget 
godt at skjule sig derved, at de ved hjælp af sine finner kaster sand 
opover sig. Man ser i saa tilfælde intet mere end øinene og munden. 
Ved denne fremgangsmaade opnaar den at være skjult for sit bytte 
samtidig med, at den selv let kan opdage det. 
Flyndrernes evne at skifte farve synes paa det nærmeste at hænge 
10 
