154 
med en bomuldsdusk i sin bagre ende. De udskydes gjennem lange^ 
pusterør og træffer med stor sikkerbed selv paa 30 skridts afstand, 
saa det er ingenlunde noget ufarligt — og tillige et høist uhyggeligt — 
vaaben, de indfødte her er i besiddelse af. 
Curarens virksomme bestanddel heder curarin; det krystaliserer i 
farveløse prismer, er let opløseligt i vand og alkohol, og har en sterk 
bitter smag. Til Europa kommer curaren i græskarflasker og smaa 
lerkar. 
Ogsaa nordamerikanerne benytter en apocynee som pilegift, og 
det samme beretter Park om mandingoerne ved Niger. Hos dem er 
det en echites- art. Buskmændene faar sin pilegift fra den i Damara 
og Nama meget udbredte apocyneer adenium boehmianum. Om dens 
fremstillingsmaade beretter oberst von Eranøois som følger: Til ud- 
vinding af saften bliver der med en stok stødt huller i planten eller 
der gjøres indsnit i den, og den udflydende melkesaft opfanges i et 
kar. Deretter tørres den i solen, hvorved den antager en violet farve, 
og efter nogle dages forløb blir til en sortagtig, fast masse, der op- 
bevares i smaa skindposer. Eør den smøres paa pilespidserne, blir 
den tørrede masse udrørt med saften af en sterkt vandholdig rod 
(habcts), saa den danner en tyk deig. Pi] ene bæres i et kogger af 
træ eller i en læderpose. 
En anden pilegift, tikunagiften, udvinder tikuna-indianerne, ifølge 
Humboldt, af en liane, som vokser paa øen Mormorota i den øvre 
del af Marahonfloden, ifølge Condamine derimod af mere end 30' 
forskjellige arter rødder og urter. Om den kemiske beskaffenhed af 
denne gift, der øieblikkelig dræber, naar den kommer i blodet, mang¬ 
ler nærmere oplysninger. Eoruden de nævnte apocyneer er der en 
hel del beslegtede planter, der hører til de farligste giftplanter, saa- 
ledes cerbera thevetia og c. cthovai. Især er det frøene af disse 
planter, der udmerker sig ved sin farlighed, idet de indeholder to af 
de kraftigste plantegifte, strychnin og brucin. Her kan vi ogsaa 
nævne en eiendommelig skik, der forekommer eller ialfald forekom 
blandt beboerne paa Madagascar, hos hvilke en slags gudsdom var i 
brug, ved hvilken mavens soliditet afgjorde spørgsmaalet om liv og 
død. Naar nogen blev beskyldt for en forbrydelse, saa tvang man 
ham til, i overvær af en stor forsamling under prestemes forsæde, at 
sluge en tanghin-nød (af tanghinia veneniferci ); var hans mave istand 
til gjennem opkastelser at skaffe sig af med denne voldsomme gift* 
