156 
I Centralamerika betragter indianerne melontræet ( carica digitata) 
•som saa farligt, at det medfører døden at opholde sig i nærheden af 
det. De saftige blade af en anden art melontræ (carica papaya ), 
som ofte findes plantet i nærheden af negerhyttene, har den merke¬ 
lige egenskab, at vikler man et stykke kjød ind i dem, saa bliver det 
efter kort tids forløb ganske mørt, som om det var kogt; efter noget 
længere tid raadner det. Hos det førstnævnte melontræ er det paa- 
vist, at den gule, bitre melkesaft, som i ,store mængder indeholdes i 
dræet, virker ætsende, og at støvdrageme udsender en afskylig stank; 
nogen forgiftning gjennem uddunstningerne har derimod ikke kunnet 
paavises. Træets først grønne, senere gule frugter, spises af de ind- 
fødte saavel i raa som i kogt tilstand. 
Farligere end disse sidste er nogle uanseelige buske eller smaa 
"træer, der forekommer i de varmere dele af Nordamerika, og som hos 
befolkningen gaar under navn af gift-eg og gift-efeu, skjønt de kun har 
en fjern lighed. med de planter, fra hvilke disse navne er laante. 
Det er nogle arter sumak , nemlig rhus toxicodendron, rh. radicans 
og rh. lobata. Den første af disse (giftsumak) er en klatrende eller 
krybende busk med runde trekoblede blade, hvide blomster og hvide 
irugter. I Kalifornien og enkelte dele af de øvrige stater regnes den 
som den værste landeplage. I alle plantens dele indeholdes en giftig 
saft, der farver papir og tøi sort, og som ved berøring eller gjennem 
sine uddunstninger, fremkalder et eiendommeligt udslet, svimmelhed 
og krampe. Faren for forgiftning er dog meget forskjellig efter veir- 
forholdene og efter den enkeltes forskjellige modtagelighed. Hos 
enkelte (især blonde) mennesker er ømfindtligheden saa stor, at allerede 
berøring med planten, f. eks. idet man bryder en gren af, er nok til 
at fremkalde opsvulmning og betændelse i hænder og arme; andre 
derimod generes næsten ikke. I visse bjergegne er giftsumaken saa 
hyppig at de, der er modtagelige for giftens virkninger, omtrent ikke 
kan opholde sig der. 
Til slutning skal vi endnu nævne neslearterne, som man med god 
grund kunde kalde planterigets slanger. At brændneslerne ved berø¬ 
ring kan frembringe ubehagelige virkninger ved vi vel alle af egen erfa¬ 
ring. Ligesaa bekjendt turde det være, at det er disse planters skjøre 
brændhaar, der fremkalder denne virkning, idet spidsen afbrydes og 
lidt af haarets indhold — omtrent Y 150 ooo af et gram — trænger ind 
i saaret. Vore hjemlige neslearters gift er dog forholdsvis uskadelig, 
