vandrer en mængde myrer, der bærer bladstykker saa store som et 
50-øre stykke, i den modsatte andre, som ikke bærer noget, men er 
ivrige for atter at faa et bladstykke fat. Følger man disse sidste, 
saa føres man hen til en busk eller et træ, som myrerne klatrer op 
paa. Der stiller de sig paa randen af bladet og begynder at skjære 
et stykke ud af denne ved hjælp af sine sakslignende kjæver, idet de 
dreier sig om bagbenene som centrum. Naar stykket allerede er 
næsten afskaaret, sidder dyret endnu paa det, og det ser ud, som om 
det skulde falde til jorden sammen med bladstykket; idet den sidste 
trævl gjennemskjæres, sørger imidlertid myren for, at den faar fod- 
fæste paa den gjenstaaende del; derefter retter dyret sig raskt op, 
bringer sin byrde i den rigtige stilling og begiver sig paa tilbage- 
veien. Følger man den nu fremdeles, saa ser man, at den forener sig 
med en hel mængde andre og uden at stanse et øieblik iler disse af- 
sted paa den jævne, udhulede vei. Denne forener sig med andre veie, 
som alle vrimler af flittige arbeidere og udmunder til slut i hovedveien, 
der ofte er 7—8 tommer bred og mere befærdet end hovedgaderne i 
Londons City. w 
„Har myren tilbagelagt hundrede alen eller undertiden betydeligt 
mere, saa kommer den til tuen. Denne danner en lav, bred høi af 
brun leragtig jord, og over og omkring den er træerne dræbte, idet 
deres blade og knopper stadig er blevne af spiste. Under høie træ er, 
midt i skoven, bygger myrerne ingen reder, rimeligvis fordi de vilde 
generes af dryppet fra træerne, og fordi disse vilde hindre ventilationen 
af deres underjordiske gange.“ 
„Fra alle kanter fører myreveie til tuen, og alle vrimler de af 
ivrige arbeidere belæssede med bladstykker —-. De rastløse skarer 
gjør et imponerende indtryk, og man spørger uvilkaarlig sig selv, 
hvilke skove, der kan staa imod disse fiender, og hvorledes det er 
muligt, at ikke al vegetation bliver bortædt af dem. Det er visselig 
ogsaa kun tropernes plantevekst, der ved hjælp af sin umaadelige fro- 
dighed kan holde stand mod disse uophørlige ødelæggelser.“ 
De bladklippere, som Møller har studeret i omegnen af Blumenau, 
og som vi i det følgende holder os til, bygger ikke saa brede gader, 
som de af Belt i Nicaragua iagttagne; de vandrer for det meste i 
gaasemarsch, men paa særdeles godt oparbeidede veie, og selv om 
den skade, de gjør paa vegetationen, ikke er saa stor, som den af 
Belt skildre de, er den dog følelig nok. 
11 * 
