174 
bringer en kemisk gift, der var det egentlige farlige ved sygdommen, 
hver mikrobe en egen gift efter sin art. 
Forklaringen af immuniteten gik herefter i to retninger, idet det 
kunde tænkes, at organismen enten blev modstandsdygtig mod den 
kemiske gift eller blev omstemt saaledes, at de sygdomsvækkende og 
giftproducerende mikrober ikke kunde trives og vokse i den. Det 
første troede Behring og Kitasato at have opnaaet bevis for over¬ 
for stivkrampe og difterit. Stivkrampe fremkaldes af en eiendommelig 
mikrobe, der kun findes i det saar, som foranlediger stivkrampen. 
Man fandt nu, at denne mikrobe producerede en kemisk gift, der 
fremkaldte stivkrampen. Behring og Kitasato fandt paa en maade til 
at gjøre dyr uimodtagelige for stivkrampe og fandt videre, at blod¬ 
serum (d. v. s. blod befriet for sine blodlegemer eller blodvand, som 
det ofte kaldes) fra disse immune dyr gjorde andre dyr ogsaa immune, 
naar det indsprøitedes hos dem, ja det kunde endog helbrede dyr, hos 
hvem stivkrampen allerede var begyndt. Man kan dyrke denne stiv- 
krampemikrobe udenfor organismen og herved faar man den samme 
gift som i denne. Blander man den giftige dyrkningsvæske efterat 
have dræbt eller frasilet mikroberne med en opløsning af jod og ind- 
sprøiter denne blanding hos dyr, saa blir disse immune og disses 
blodserum gjør altsaa igjen andre dyr immune. Dette er følgelig en 
ren kemisk immunisering, og som nævnt kunde man ogsaa helbrede 
dyr, der allerede havde faaet stivkrampe. Man begyndte nu ogsaa 
straks at forsøge denne behandling hos mennesker, der havde faaet 
stivkrampe, og der foreligger allerede en hel del beretninger om lyk- 
keligt udfald af en saadan behandling af mennesker med blodserum af 
immuniserede dyr. Man troede ogsaa ved disse undersøgelser at op- 
dage, at mikroberne ikke trivedes, og at de mistede sin giftighed 
hos de immuniserede dyr. 
Desværre har det ved senere undersøgelser vist sig, at disse 
resultater kun delvis er rigtige. Man kan sikkert gjøre dyr immune 
paa den ovenfor angivne maade, saa immune, at man kan indsprøite 
store mængder ren gift hos dem uden at det nauer dem; de blir efter 
en slig indsprøitning kun endnu mere immune. Man kan indpode dem 
mod stivkrampemikrober, uden at de kan skades deraf, skjønt mikro¬ 
berne trives hos dem og endog blir giftigere, end de var før. Dette 
klinger jo besynderligt, men forklares paa følgende maade. En bekjendt 
russisk forsker, Metchnikoff, har altid paastaaet, at det, der gjorde 
