235 
med romertal MDCCCXCIII, og vi ser saaledes, at romerne ogsaa 
havde pladsværdi, idet der foretoges en addition, naar tegnet for et 
mindre tal følger efter det større og en subtraktion, naar tegnet for 
et mindre tal gaar foran det større. For at læse hele tallet maa der 
saa foretages en summation. Men ufuldkommenheden ved det romer¬ 
ske talsystem springer først rigtig i øinene, naar man skal til at regne 
med romertal. I et munkeskrift fra 944 e. Kr. finder vi anført en 
fremgangsmaade til at beregne paasken, og herunder forekommer føl¬ 
gende multiplikationsstykke: 
409 x 15 
2 045 
4 09 
6 135 
Man danner tabellerne: 
for CD x V: OD, DCCC, MCC, MDC, MM. 
og IXx V: IX, XVIII, XXVII, XXXVI, XLV. 
Det sees altsaa, at man ikke forudsæt- 
ter, at den lille multiplikationstabel er lært 
udenad. 
CDIX . XV 
CD x V = MM 
CD x X = MMMM 1 ) 
IX x V = XLV 
IX x X = XC 1 ) 
MMMMMMCXXXV 
Efter denne prøve er det neppe raadeligt at indlade sig paa et 
forsøg i pvision (med flerziffret divisor) i romertal, —- vanskeligheden 
var her saa stor, at selv lærde astronomer fandt det fornødent at give 
sine læsere et kursus i division med hele tal, før de indlod sig paa 
sit egentlige emne. 
Det er nu hævet over enhver tvil, at den talskrivning med positions- 
værdi, som vi bruger, og som tidligere kaldtes den arabiske, stammer 
fra Indien. Som indskrifter paa mynter og andetsteds kan man ikke 
paavise denne talskrift i det vestlige Hindostan før i det 7de aar- 
hundrede e. Kr. Det er imidlertid muligt, at den kan have udviklet 
sig tidligere i Gangesdalen, hvor den ældste indiske kultur havde sin 
vugge. Man ser nemlig hos en mathematiker fra det 7de aarhundrede 
en saa overlegen behandling af tal efter dette system, at man maa 
antage at nultegnet og ziffrenes positionsværdi dengang allerede havde 
lang tids hævd. 
0 Det fremgaar ikke tydeligt om forfatteren har sluttet umiddelbart at 
400 X 10 og 9 X 10 er det dobbelte af 400 X 5 og 9 X 5 eller om han 
ogsaa her har dannet sig en hjælpetabel. 
