241 
2 700 m. o. h., og i Kaukasus ligesaa høit. Her er den i denne 
høide den eneste repræsentant for krybdyrene. 
I vort land træffes hugormen baade i bergtrakterne og paa slette¬ 
landet, endog helt ned til kysten. Fortrinsvis holder den til mellem 
lyngen, paa sumpig, med buske bevokset mark, eller paa stenede, 
buskklædte bakkeskraaninger. Særlig ynder den tætte og lave buske, 
som bærer torne, f. eks. bjørnebær o. 1. Dynger af barnaale fore- 
trækker den for bladdynger, da de sluger mere solvarme. Den skyr 
derimod tæt skov og bergkløfter, hvor der ikke kommer sol; ligesaa 
skyr den øde sandflader og dyrket mark. 
Ved valget af opholdssted foretrækker den de steder, som 
giver godt skjul, rigeligt solskin og rigelig tilgang paa føde. Den 
holder sig derfor helst paa skraaninger, som vender mod syd og 
træffes der mellem buske og sten, hvor jorden er løs, og hvor der er 
nok af dens yndlingsspise: mus og spidsmus. 
I valget af skjulested er den ikke nøieregnende. Huller under 
gamle stubber, under trærødder i stenrøs eller paa mark, forladte 
boliger for ræve, rotter eller muldvarper er nok for den; dog søger 
den at komme saa dybt ned i jorden som muligt og foretrækker 
steder, i hvis nærhed der er en aaben plads, hvor den uforstyrret 
kan bade sig i solskinnet. 
Hugormen er et usædvanlig seiglivet dyr, og ingen slange er 
saaledes som den uafhængig af klimatiske forskjelligheder. I Sibirien 
og ligesaa paa den skandinaviske halvø gaar den længst mod nord 
af alle slanger. Naar den ligger i vinterdvale, kommer den hurtig 
tillive igjen ved den mindste stigning af temperaturen, og den forlader 
derfor sit hi tidligere end nogen af vore to andre slangearter. I fan- 
genskab kan den holde ud et halvt aar uden føde. Vand, alkohol og 
ammoniak formaar kun langsomt at dræbe den. Lenz beretter, at en 
halshugget hugorm bevægede sig hele syv timer, efterat hovedet var 
skilt fra kroppen; da den kastedes i vand svømmede den, om end 
langsomt og ubehjælpeligt. 
Som alle andre inden Europa forekommende giftslanger er ogsaa 
hugormen et afgjort skumrings- eller natdyr. Saalænge veiret tillader 
det, gaar den i skumringen eller om natten ud for at søge sin føde; 
men dette udelukker dog ikke, at den stundom, og særlig i et saa langt 
mod nord liggende land som vort, ogsaa om dagen snapper et og 
andet bytte. 
16 
