244 
og har da et meget afmagret og udhungret udseende, idet næsten hele 
det lag af fedt, som den den foregaaende sommer havde samlet, er 
forbrugt under vinterens sultekur. Vintersøvnen har i den grad taget 
paa dens kræfter, at den i begyndelsen endog ikke magter at tage 
føde til sig, men kun bader sig i solskinnet nogle timer om dagen. 
Den maa ligesom grundig opvarme sin krop, før den indlader sig paa 
nogen større kraftanstrengelse. Naar den imidlertid er kommet sig 
saa meget, at den kan tage næring til sig, skifter den ham og straaler 
nu i sin smukkeste dragt. 
Saasnart vaaren er indtraadt for godt, begynder hugormens par- 
ringstid, i det sydlige og mellemste Sverige ialmindelighed i begyndel¬ 
sen eller midten af april og varer en hel maaned. I denne tid sam¬ 
les hugormene ofte i store skarer, og ikke sjelden kan man se 7—10 
høist 13 hugorme slyngede i hverandre, saa at de danner et nøste. 
Fire maaneder efter parringen, i august eller september, lægger hunnen, 
alt efter sin størrelse, 5—16 tyndskallede eg, af hvilke ungerne kom¬ 
mer ud straks efter at eggene er lagt. Undertiden sprænges endog 
nogle eg under sin gang gjennem eglederen, og ungerne kommer da 
til verden uden at være omsluttede af noget skal. Dette hører imid¬ 
lertid til undtagelserne. Eggene, som er henimod 4 cm. lange, følger 
efter hverandre med et mellemrum af 5—10 minuter, stundom læn- 
gere. Ungerne har, idet de sprænger eggeskallet og kommer til 
verden en længde af 18—22, høist 24 cm. og midt paa kroppen en 
tykkelse af 1 cm. Allerede samme dag, de er fødte, skifter de ham 
og har da samme tegninger som forældrene, nogle lysere nogle mør¬ 
kere. Ialfald træder ryggens siksakbaand tydeligt frem. Talforholdet 
mellem nyfødte hun- og hanunger er som 5 til 1, et forhold, som 
efterhaanden forandres, idet en hel del af hunn erne ødelægges, dels. 
af hugormens fiender, dels paa anden maade. 
Hugormens giftapparat er blevet nøiagtig undersøgt af Lenz, 
som beskriver det paa følgende maade. „Paa hver side af hovedets 
bagre del ligger en aflang, egrund, hos den voksne hugorm omtrent 
8 mm. lang og 4.5 mm. bred giftkjertel (ikke blære). Jo mindre 
gift den indeholder, desto fladere er den. Kjertelen smalner af til en 
fin kanal, som løber frem under øiet, fortsætter langs oversiden af 
overkjæven og udmunder tæt ovenover indgangen til den kanal, som 
gaar gjennem den til overkjævebenet fæstede gifttand. Paa den ydre. 
