248 
er endnu ikke bestemt ved analyse, og man ved derfor endnu ikke 
hvilket blodødelæggende stof, giften indeholder. 
Endog i tørret tilstand beholder giften lang tid sin dræbende 
virkning. Lachmann anbragte hugormgift paa en glasplade, som han 
opvarmede, indtil giften var saa fuldstændig indtørret, at den kunde 
skrabes af. Den dannede da et lysegult pulver. Dette pulver fug- 
tede han og dyppede spidsen at en skarp kniv nedi. Med denne 
rispede han i bagbenet paa en rotte, og virkningen blev ganske den 
samme, som om rotten var blevet bidt af en hugorm. Den tilbage- 
værende, ringe mængde gift opbevarede han saa nogle maaneder, 
gjorde forsøget om igjen og fandt akkurat samme virkning. 
I nogle trakter af Europa er det en gammel folketro, at hug- 
ormen, uden nogen foranledning, angriber mennesker, „springer efter “ 
dem, som det kaldes; men dette er langtfra tilfældet. Hugormen er 
tvertom af naturen baade træg og ræd, og det falder den vist aldrig 
ind at forfølge, endsige at angribe mennesker. Den bider aldrig uden 
at være bleven tirret eller skræmt. Hører den, at et menneske nær¬ 
mer sig, søger den næsten altid sin redning i flugten. Men træffer 
man til at træde paa den, eller forsøger man at fange den, gjør den 
brug af sine livsfarlige vaaben. 
Naar hugormen vil bide, ruller den kroppen i en spiral, placerer 
hovedet i midten, trækker halsen tilbage, aabner gabet, saa at gift- 
tænderne blottes og reises og slynger saa i et nu hovedet mod offeret, 
naar dette er i en afstand af 15 eller i det høieste 30 cm. Er den 
bleven tirret, hugger den flere gange efter hinanden. Overraskes den 
pludselig, bider den straks, men har den tid til det, hvæser den og 
vifter med tungen, før den bider. Hvæsningen sker sædvanligvis med 
lukket mund og frembringes ved, at ormen drager aande hurtigere end 
sædvanligt. Naar luften udstødes gjennem næseborene, er lyden sterk 
og dyb, indsuges luften, er lyden derimod svagere og tonen høiere. 
Blir Hugormen vred, puster den sig sterkt op, og da kan endog af- 
magrede individer komme til at se fyldige og fede ud. 
Hugormbiddets farlighed og giftens virkninger er, alt efter om- 
stændighederne, meget forskjellig; jo større og kraftigere ormen er, og 
jo længere tid der er gaaet hen, siden den sidst udtømte sin gift, 
desto mere gift har den. Svage kraftløse ormer har ogsaa lidet og 
svagt virkende gift. Der udtømmes mest gift ved det første hug og 
mindre og mindre ved de efterfølgende. Biddet er farligere, naar 
