263 
J. M. C h a r c o t. 1 ) 
Den franske videnskab har netop mistet en af sine berømteste 
repræsentanter, en af dem, hvis navn straalede mest ikke alene i 
Frankrige, men ogsaa ndenlands, overalt i Enropa. I St. Petersburg, 
London og Berlin blev Charcots navn ofte stillet ved siden af Pasteurs 
og Virchows. Man betragtede ham overalt og med rette som en 
banebryder af stor dristighed, som en lærer med en sjelden veltalen- 
hed og som chef for en skole, der har havt en indgribende betydning 
for den samtidige medicins fremskridt. 
Jean Martin Charcot er pariser i ordets fuldeste betydning. Født 
i Paris 1825 forlod han næsten aldrig sin fødeby. Han arbeidede 
meget i sin ungdom og efterat have afsluttet sine klassiske studier 
med glands studerede han medicin. Lige fra begyndelsen af sin kar¬ 
riere udmerkede han sig ved skarp iagttagelsesevne, en fin intelligents 
og arbeidsiver. Han blev efterhaanden hospitalskandidat og underlæge 
og tog sin doktoreksamen i 1855 i en alder af 81 aar. Efter at 
have erholdt flere prisbelønninger, der tilvendte ham kollegers op- 
merksomhed, blev han i 1856 hospitalslæge og i 1862 overlæge ved 
Salpetriérehospitalet. Han begyndte her sine forelæsninger, der vandt 
et betydeligt ry. Som lærer optog han og underviste med en skarp¬ 
sindig kritik om alle nye ideer, alle frugtbare og praktiske nyheder, 
istedetfor at holde sig indenfor grænserne af hvad videnskaben hidtil 
havde naaet. 
Charcot indskrænkede sig ikke til undervisningen ved sin klinik 
i Salpetriére; han læste desuden over ydre pathologi i école pratique. 
I 1878 tiltraadte han lærestolen i pathologisk anatomi ved det medi- 
cinske fakultet i Paris, hvilken stilling han beholdt indtil 1883. Aca- 
démie de medecine nølede ikke med at aabne sine døre for ham, idet 
det optog ham som medlem. 
En gang i besiddelse af en saa glimrende videnskabelig og medi- 
cinsk stilling,- ofrede Charcot sig for de store arbeider, som skulde 
gjøre hans navn berømt. Fra 1877 har den lærde mester med et 
sjeldent skarpsyn opklaret et stort antal spørgsmaal vedkommende 
leverens, nyrens og rygmarvens sygdomme. Han berigede fysiologien 
ved at bidrage til skabelsen af den bekjendte theori om den cerebrale 
x ) Af G. Tissandier i v L a Nciture“. 
