267 
der knapt trængte bevis, men heri skulde slutningen af det 17de aar- 
hundrede fremkalde en forandring. Det i aaret 1666 grundede Pariser- 
akademi ansaa det for en af sine første opgaver at foretage en ny 
jordmaaling, og overdrog dette til en række fremragende lærde. Maa- 
lingen strækker sig over Parisermeridianens bue, der naar fra Dun- 
kirchen i nord til Perpignan i syd og saaledes gaar igjennem hele 
Prankrige. Resultatet var af stor rækkevidde. Da man delte buen 
gjennem mellemstationerne Paris og Amiens i tre dele, og for hver 
enkelt deis vedkommende udregnede en meridiangrads længde, viste 
denne sig at være større for den sydlige del end for den midterste 
og for denne igjen større end for den nordlige. Deraf maatte man 
drage den slutning, at jorden ingen kugle var, men at den snarere 
maatte være forlænget i retning af den akse, om hvilken den udfører 
sin daglige bevægelse, og altsaa, for at bruge en sammenligning, 
maatte have form som en citron. Dette resultat maatte naturligvis 
vække almindelig opsigt, da det stod i ligefrem strid med en dybt 
rodfæstet anskuelse. Men ikke mindre overraskende maatte en anden, 
af rent theoretiske betragtninger fremgaaet paastand virke paa datidens 
videnskabelige verden, da den fremkom kort efter den franske grad- 
maaling. Newton og Huygens var nemlig komne til en stik mod- 
sat opfatning af jordens form; de mente, at jorden var sammenpresset 
i omdreiningsaksens retning, og at den altsaa kunde sammenlignes 
med en appelsin. Newton kom til denne slutning paa grundlag af 
den af ham opdagede lov om massernes gjensidige tiltrækning, og til 
fuldendelsen af denne store opdagelse havde netop den franske grad- 
maaling. været ham til stor hjælp. Huygens drog sin slutning paa 
grund af den af ham opdagede centrifugalkraft, der fremkaldes ved 
enhver krumlinjet, altsaa ogsaa ved enhver omdreiende bevægelse. 
Saaledes stod to modstridende meninger imod hinanden, og det er let 
at forstaa, at de, for hvem en Newtons og en Huygens’ theoretiske 
spekulationer stod som noget uforstaaeligt, i striden mellem disse op- 
fatninger med forkjærlighed stillede sig paa den første anskuelses side, 
da der jo til grund for den laa de saa at sige haandgribelige resul¬ 
tater af en virkelig udført maaling. 
Men afgjørelsen faldt ud til gunst for Newton og Huygens, 
og fortjenesten af at have bragt sagen til afslutning tilkommer lige- 
ledes det franske akademi. 
I den tanke, at der af to i meridianens retning saa langt som 
