269 
midler. Det arbeide, de leverede, var af blivende værd; paa grund- 
lag deraf udviklede sig den videnskab, som nutildags dyrkes nnder 
navn af høiere geodæsi. I denne videnskabelige veddekamp ind- 
traadte Tyskland næsten sidst og da med arbeider af forholdsvis ringe 
udstrækning, men til gjengjæld af saadan finhed og fuldendthed, at. 
de blev mønstre for fremtiden, og snart bragte det tyske rige fører- 
skabet i jordmaalingsspørgsmaalet. 
Stadig mere levende blev trangen til at drage de sikrest mulige 
slutninger af den hele samlede masse af maalinger og ikke som hidtil 
altid kun benytte to vilkaarlig valgte operationer i denne hensigt.. 
Omtrent samtidig fandt Laplace, Legendre og Gausz methoder for 
udførelsen af saadanne beregninger, og en række fremragende geo- 
metre paatog sig den overordentlig møisommelige opgave at bearbeide 
det rige materiale paa grundlag af de nye methoder. Walbeck,. 
Schmidt, Bessel, Clarke var efter hinanden optagne hermed, og 
de af dem fremdragne resultater viser et væsentlig forandret billede: 
for jordlegemets dimensioner leverer de indbyrdes relativt lidet afvi- 
gende værdier og for fladtrykningen tal, der ligger hinanden meget 
nærmere end de mange tal, der tidligere var udregnede, og som alle¬ 
sammen ikke fjerner sig særdeles meget fra 1/ 3 oo? saa at man med et, 
rundt tal kan sige, at jorden, i sammenligning med en ku gle 
paa 6 856 km. radius, langs ækvator viser en opsvulming,. 
der stiger langsomt fra polerne og paa det sted, hvor den 
er sterkest, har en mægtighed af 21 km. 
Man saa i disse beregningsresultater, især i konigsbergeren Bes- 
sels, en foreløbig afslutning paa spørgsmaalet om jordens størrelse 
og form. Men tilfredsstille kunde disse resultater ikke, og allermindst 
tilfreds stille de de beregnerne selv. Det spørgsmaal maatte opstaa, 
hvorfra den stammede, den endnu stedse tilbagestaaende usikkerhed 
ang. fladtryktheden og den ikke altid lige fuldkomne, undertiden lidet. 
tilfredsstillende overensstemmelse mellem maalingsresultaterne og ber eg- 
ningens resultater. Granden kunde være dobbelt: enten laa den i 
uundgaaelige feil ved maalingerne eller deri, at jorden ikke nøiagtig 
har den regelmæssige form af et sfæroid, som man havde lagt til 
grand for beregningerne. Den første antagelse viste sig snart ikke 
at holde stik; dertil var afvigelserne for store, og overskred for langt 
grænsen for mulige feil; der stod altsaa kun den anden mulighed til- 
bage, og det tilsyneladende løste spørgsmaal optraadte paany i nyt. 
