317 
stalde, kjældere og lignende steder, og da den smutter behændigt og 
i et øieblik kan gjøre sig usynlig, ligesom den ogsaa kan komme til 
syne i et nu paa de utroligste steder, er det ikke merkeligt, at den 
i almuens øine er omgiven af et mystisk skjær og faar skyld for 
meget, den slet ikke kan udføre. 
Den malker kjørene, stjæler melken og fløden i melkestueme 
o. s. v. Derfor er den ikke vel set, og man betragter den ikke med 
samme øine som bønderne i visse skovrige egne i Sverige, om hvilke 
naturforskeren Nilsson fortæller, at de hyppig i det mindste tidli¬ 
gere brugte at sætte melk ud til snogene paa marken eller i stalden, 
fordi de mente, at snogene bragte held og lykke med sig. 
I Jyllands hede- og moseegne undersøger folk meget omhygge- 
ligt terrænet, før de lægger sig til at sove i det frie; thi det er al- 
mindeligt antaget, at øglerne og hugormen gjerne, hvis de ser sit 
snit dertil, smutter gjennem munden ned i maven paa folk, hvor de 
kan leve, saalænge det skal være og fremkalder farlige mavesygdomme. 
Er man uheldig, kan man ved at drikke af stillestaaende vand let faa 
firbeneg — der fortælles, at de er saa smaa, at de ikke kan sees 
med det blotte øie — ned i fordøielseskanalen, hvor de saa udklæk- 
kes. Forfatteren af disse linjer kan fra sine drengeaar huske en 
lille morsom episode angaaende denne sidstnævnte overtro. Et ungt 
menneske i hans fødesogn led af frygtelige mavesmerter, og folk var 
naturligvis straks paa det rene med, at han gik med et firben i 
maven. Dyret skulde nu dræbes, og den stakkels fyr maatte tage 
ind al den sterke mediciin, som kloge koner ordinerede; men lige 
meget hjalp det, firben et vilde ikke dø. Til sidst kom mennesket 
under lægebehandling, og det viste sig saa, at han led af bendelorm. 
Det morsomt er det ogsaa, hvad der fortælles om hugormen, 
naar den skal hurtig af sted; saa tager den sig selv i halen og 
snurrer rundt som et hjul. 
Trods al den frygt, disse dyr indgyder almuen, og trods al den 
fortræd, de efter hans opfattelse er i stand til at kunne forvolde ham, 
saa er det dog merkeligt, at han i dem alligevel ser skabninger, der 
har sin mission at udrette her paa jorden, skabninger, som ikke 
kan undværes; thi det er dem, der trækker al den gift fra jorden, 
det ellers vilde gjøre den udyrkelig ved at dræbe planterne. Hvor 
naiv denne opfattelse er, saa viser den dog, at almuen indser, at alt 
