343 
første tanke tilskriver det arbeidet af de grønligblaa kolosser, som 
vælter sig ned gjennem de trædækte egnes dale. 
Der gives forskere, som hovedsagelig vil føre bræslammet tilbage 
til knusningen af det grus og de stene, som fra bræens overflade fin- 
der vei ned gjennem sprækker i isen; men denne antagelse maa straks 
opgives, idet man finder den samme grumsede bræelv selv ved de 
bræer, som ganske mangler overflademoræner. 
Det sted, hvor man maa søge bræslammets oprindelse, er i og 
under bræen — ikke at forglemme det sidste, og her maa visselig 
bræen selv for en stor del skaffe sig det fra sit underlag. 
Den talrække, der viser erosionens størrelse, giver tillige en klar 
forestilling om, at det her ikke gjælder store beløb, men dog for store 
til at sættes ud af betragtning. Den viser med andre ord, at et 
isdække saa langt fra at virke beskyttende ligeoverfor underlaget meget 
mere virker tærende. Langsomt, men sikkert arbeider en bræ paa 
udformningen af den del af jordskorpen, som er blevet den tildelt. 
Jeg skal muligens ved en senere leilighed give en fremstilling af, 
hvorledes Norges overflade i dens nuværende form for en stor del 
maa skyldes eroderende kræfter, og at det ikke blot er formationer, 
formationsgrænser og brudlinjer, som har været det bestemmende. 
Peter Annæus Øyen. 
Fossile kjæmpedyr i Nordamerika.' 1 
i. 
Naar omreisende professorer i gamle dage skulde fremvise „ur- 
verdenens undere" i sin laterna magica, saa dannede de af Darwin 
i Sydamerikas pampasmudder opdagede kjæmpedovendyr gjerne glans¬ 
nummeret. De vakte mere forbauselse end mammuten og mastodonten, 
som ikke overgik de nulevende repræsentanter af familjen i størrelse 
i den grad, som kjæmpedovendyrene og kjæmpebeltedyrene distancerer 
sine nulevende smaa slegtninge. Men i den nyere tid er de stillede sterkt 
i skyggen af de kjæmpereptiler fra sekundærtiden, hvoraf man kun 
J ) Af Carus Sterne i Prometheus. 
