367 
TJsædvanlig er hos næsehornsaurieren endvidere den ved hjerneskallens 
basis begyndende bedækning af ryggen med store hudknokkelplader. 
Blandt de smaa kjødædende dinosaurier, der maatte lade sig nøie 
med at fange mindre amfibier, reptiler og pattedyr, finder vi paafal- 
dende fuglelignende skikkelser, saaledes den fra kun et eneste, men 
vel bevaret eksemplar (i Miinchener-samlingen) kjendte campsognathus 
longipes, der lignede en liden fjederløs pingvin med tænder og lang 
tfirbenhale, eller coclurus fragilis, ? n • ed hensyn til hule og luft- 
fyldte knokler, hvis vægger ikke “var tykkere end tykt karton, overgik 
•alle nulevende fugle. Man kan neppe unddrage sig den tanke, at de 
ældste fugle maa være fremgaaet af disse dyreklasser, som er dem 
&aa nøiagtig lige i gang og i bygningen af bækken og fødder. Man 
søger vistnok nu at forkare dette bare som et saakaldet konvergens- 
fænomen, opstaaet af den for begge grupper fælles eiendommelighed, 
■at baglemmerne uddannes som de eneste støtter for legemet, men ogsaa 
tilbøieligheden til udhulingen af knoklerne og saa meget andet tyder 
paa et nærmere slegtskab. 
Denne dinosauriernes usædvanlige formrige stamme, og deres 
herredømme, der, som det synes, strakte sig over hele jorden, maa 
imidlertid have fundet en forholdsvis hurtig undergang. De synes ved 
udgangen af kridttiden, da de kjæmpemæssigste former levede, at 
være udryddet af de levendes tal som med et slag. Naturligvis har ikke 
■deres undergang gaaet saa pludselig for sig i naturen, som det nu ser 
rud for os; men den fuldstændige forsvinden er dog paafaldende, da 
-de dalevende pattedyr ingenlunde var saa kraftig udviklede, at man 
kan antage, at de uden videre skulde have kunnet fordrive disse 
bestier. Naar de har beseiret dem, maa det have været ved den 
høiere intelligens og for rovdyrenes vedkommende' vistnok ved at bort- 
jage deres bytte, da de ikke paa langt nær havde kræfter til at an- 
gribe dem direkte. 
Men snart voksede pattedyrene op til den nye æras herrer, og alle- 
vede i den mellemste eocæn-tid varNordamerika tumleplads for kjæmpedyr, 
■der for størstedelen tilhørte fuldstændig uddøde slegter. Paa skræk- 
■og tordenfirbenene (dinosaurier og brontausaurier) var der fulgt 
;skræk- og torden p a 11 e d y r (dinocerater og brontotherider), dyr, som 
for det meste staar vore elefanter og næshorn nær, men som overgik 
■dem baade i størrelse og i vidunderlige horndannelser paa hovedet. 
Bevninger af dem findes ogsaa mest i de vestlige amerikanske stater 
