368 
(Dakota, Nebraska, Wyoming), i de meget maleriske, men ufrugtbare' 
egne, som de franske indvandrere kaldte de „daarlige lande a ( mau - 
vaises terres), og som heder saa endnu den dag idag. Jordbnnden 
her er dannet ved afleiringer af mægtige ferskvandssøer, ved hvis. 
bredder disse pattedyr græssede, saaledes at deres lig hyppig gled udl 
i mudderen ved stranden. Men disse søer maa have bestaaet gjennem 
meget lange tidsrum; thi deres afleiringer danner horisontale lag af 
flere tusen meters dybde. Men da de er af yngre dato og derfor 
ikke er blevet meget faste, saa har regnskyl og vandløb indgravet en 
labyrmt af frygtelig dybe slukter, fra hvilke de gjenstaaende piller 
reiser sig som gothiske kjæmpekathedraler og borger, som obelisker 
og pyramider. 
Dra murene og væggene i disse steile slukter kan man da ofte 
se ben af forhistoriske dyr stikke frem paa 5—6 steder i nærheden af 
hverandre. Leidy, Cope og fremfor alt Marsh, hvis første fører 
i disse labyrinter var den bekjendte Buffalo Bill, har herfra bort- 
kjørt mægtige læs med knokler af forhistoriske dyr, der er samlede 
paa overfladen. Navnlig har man fundet meget i omegnen af Dor f 
B r i d y e r, en 2 200 meter over havfladen liggende militærstation paa 
en høislette i det sydvestlige Wyoming, som omsluttes af Uintah-,. 
Wahsatch- og Wmd-River-bjergene. Her fandt man levningerne af 
dinoceratiderne, mægtige, elefantagtige dyr med store, dolkagtig 
fremtrædende tænder og tre par horn paa den enormt store hjerneskal.. 
De to største horn staar paa panden, to meget anseelige i midten af 
ansigtet og to midt paa de forreste næseben, alle seks smukt parvis- 
arrangerede, to og to ved siden af hinanden. Man ved ikke, hvor 
man skal anbringe disse dyr. De havde dinosauriernes smaa hjerne 
og kolossale rustning, elefanternes mægtige krop, dernæst ogsaa næse- 
hornenes kjendetegn, var drøvtyggere, men minder med sine lange hjørne- 
tænder ogsaa om rovdyr. De modsiger C u v i e r s lære, om at naturen 
ikke forener hverken spaltede fødder eller horn med rovtænder, og 
ligeledes det smukke digt, som du Bois-Reymond hvert aar tid¬ 
ligere foredrog paa sine forelæsninger, og hvori en naturforsker be¬ 
viser djævelen, som vil spise ham, af hans spaltede hov og horn, at 
han er en drøvtygger, som værsaagod faar lade sig nøie med hø. 
Skjønt disse skrækhornd} 7 r forekom i flere arter (dinoceras, tino- 
ceras, uintatherium o. s. v.) og maa have været temmelig talrige, havde: 
de dog en forholdsvis kort herskertid; thi allerede i miocæntiden var 
