369 
de fuldsændig uddøde. I deres sted kom som beherskere af disse 
bestier brontotheriderne eller tordendyrene, som overtraf dem, 
om ikke i størrelse, saa dog i bygningens plnmphed. De manglede 
dinoceraternes lange hjørnetænder og istedetfor seks horn bar de knn 
to., sterkt divergerende og saavidt man kan slutte efter knokkeltap- 
perne., meget anseelige, staaende i nærheden af øinene; hjerneskallen 
var 0.9 m. lang. Hele skelettet, bygningen af de firetaaede forben 
og de tretaaede bagben, minder mest om næshornene, dog var de 
betydelig større og forskjellig i kraniumsdannelse og tandbygning, saa- 
velsom ved hornene; den høie at lange, tykke torntappe støttede ryg 
øgede deres plumpe udseende. Man har skilt mellem et helt antal 
herhenhørende arter, brontotherium , titanoterium, brontops (se fig. 4) 
megaeerops , dichodon og andre, som allesammen stammer fra de 
miocæne lag i Dakota, Wyoming, Nebraska og Colorado i det øst¬ 
lige af Klippebjergene og navnlig adskiller sig ved horntappenes 
skikkelse og retning. Ogsaa disse kjæmpeslegter sluknede ud i den 
samme jordperiode, i hvilken de først var optraadte (miocæn), ,og 
kun en liden slegtning, calicotherium , som først optræder i yngre 
miocænlag, synes at have overlevet dem. Dette yngste og mindste 
medlem af slegten er ogsaa ble ven iagttaget i Kina, Indien, Græ- 
kenland, Tyskland og Frankrige; den synes sammen med andre ame¬ 
rikanske hovdyr til sin udvandring at have benyttet den landbro, som 
i norden maa have bestaaet mellem de to kontinenter i miocæntiden, 
hvad der ogsaa bevises ved mange andre dyregeografiske kjends- 
gjerninger. 
Det havde imidlertid heller ikke manglet den gamle verden paa 
kjæmpeskikkelser. Mens de europæiske dinosaurier kun lidet stod til- 
bage for de amerikanske \ størrelse, saa overgaar paa den anden side 
den gamle verdens elefantagtige tykhuder de amerikanske. Dinotherium 
giganteum fra Attikas miocæn, om hvilken man vistnok ikke ved, om 
det var en paa landjorden levende elefant eller et amfibium af leve- 
maade som flodhesten, havde skinneben af 0.94 m.s længde, og 
Gau dry beregner for hele dyret en høide af 5.4 m., saa at tre høie 
mænd (hver paa 1.8 m.) maatte stige op paa hverandres hoveder for 
at naa høiden af dinotheriums isse. Efter den fulgte elephas antiquus 
fra kvartærlagene om Paris og dernæst elephas meridionalis fra 
miocænlagene ved Durfort. Det sidste skeiet, som er opstillet i 
Parisermuseet, maaler i høiden 4.22 m., mens skinnebenet er 0.8 m. 
24 
