373 
Selv om vi gaar tilbage til de ældste tider, vil vi kunne paapege, 
hvorledes materiens gaade i liøieste grad har beskjæftiget den menne^- 
skelige tænkning. Det første spørgsmaal, vi linder reist hos Græ- 
kerne, er spørgsmaalet om urstoffet eder ogsaa om de grundstoffer 
eller elementer, af hvilke al materie er sammensat. Mens Thales 
pegte paa våndet og Heraklit paa ilden som dette grundstof, har 
Empedokles omkring aar 400 f. Kr. først fremsat læren om de fire 
elementer: ild, vand, luft og jord, af hvilke al materie skulde være 
sammensat. Denne anskuelse, som Aristoteles med faa forandringer 
gjorde til sin, var, ligesom den aristoteliske filosofi, herskende gjen- 
nem hele middelalderen, og vi finder, at endog Galilei var smittet 
af den. 
Gaar vi tilbage til, hvad der erfaringsmæssig kan ligge til grund 
for denne hypothese, finder vi det i det fænomen, som paa det mest 
iøinefaldende træder os imøde ved våndet, det nemlig, at materien, alt 
eftersom der tilføres den eller berøves den varme — begreberne varme 
og ild var endnu ved udgangen af forrige aarhundrede ofte benyttet 
som ensbetydende — snart træder os imøde fast som jorden, snart 
fiydende som våndet, snart gasformig som luften, eller som Galilei 
udtrykker det: Naar ildstoffet fylder porerne, kan dette ikke give 
mere fasthed til legemet, som derfor smelter; forlader derimod ilden 
legemet, saa driver naturen, som følge af dens rædsel for det tomme 
rum, delene til hinanden, og legemet bliver fast. 
Vi ved nu, at det med vore dages tekniske hjælpemidler er muligt 
.at bringe alle legemer, paa en eneste undtagelse nær, kullet, til at 
smelte og endog til at fordampe. Vi ved ogsaa, at det nu er muligt 
ved anvendelse af meget høit tryk og meget sterk af kjøling at bringe 
alle gasarter uden undtagelse til at blive fiydende f a endog faste 
legemer. Som bekjendt lykkedes det professor Wroblewski i Krakau 
at fremkalde denne forandring i aggregattilstand hos de to gasarter, 
som sammensætter den atmosfæriske luft, surstoffet og kvælstoffet. 
Men samtidig lærer kemien os, at denne forandring, ved hvilken en 
gasart bliver fiydende eller fast, ikke er en forandring af gasartens 
væsen, hverken af dens kemiske sammensætning eller af dens kemiske 
forhold til andre legemer. Eor den moderne fysiker har forskjellen 
mell-em fast, fiydende og gasformig tilstand forlængst ophørt at være 
no gen elementær forskjel; dertil er de overgange, som fra den ene 
tilstand fører over til den anden, for mange og for gradvise. 
