377 
fandt sig i denne høide, vilde uden fare kunne opfange kuglen i sin 
kaand. Da kuglen nemlig ikke- har nogen hastighed, har den heller 
ingen gjennemslagskraft. og kuglen adskiller sig da i ingen henseende 
fra en nede ved jordens overfiade værende kugle — tilsyneladende. 
Og dog vilde enhver, som befandt sig lige under denne kugle føle 
sig uhyggelig tilmode; thi han ved; at kuglen kan falde ned og, der¬ 
ved at den falder, sluttelig opnaa den samme hurtighed som den, 
med hvilken den forlod geværmundingen, den samme hurtighed, som 
havde gjort dens opadstigende bevægelse mulig. Kuglen har altsaa 
netop derved, at den befinder sig i en vis høide over jordens over¬ 
fiade, en vis arbeidsevne, som vi naarsomhelst igjen formaar at om- 
sætte i levende kraft. Vi kalder denne arbeidsevne, som materien 
har i sig ifølge sin stilling, stillingens energi. 
Men materien formaar endnu paa en tredie maade at være bærer 
af energi og ogsaa paa denne maa vi hente eksemplet fra vor kugle. 
Lad os tænke os, at kuglen virkelig falder fra sin 100 m.s høide, 
saa vil den faa større og større fart, jo længere ned den kommer og 
dermed ogsaa større og større levende kraft. Slaar den nu mod en 
granitplade, fladtrykkes den, og bliver liggende uden bevægelse. Bor 
en overfladisk betragtning vil det da se ud som om kuglens hele 
levende kraft med et var gaaet tabt. Berører vi imidlertid kuglen 
med et Thermometer, vil vi finde, at dens temperatur er steget om¬ 
trent 10° C. Giver vi kuglen større hastighed, afskyder vi f. eks. et 
Mannlichergeværs kugle mod en staalplade, fladtrykkes den og under 
den levende krafts tilsyne]adende forsvinden stiger temperaturen saa 
sterkt, at kuglen smelter, hvad der svarer til en stigen af tempera¬ 
turen paa omtrent 325° 0. 
Den erfaring, at der, saa ofte den levende kraft, som viser sig 
ved materiens bevægelse, forsvinder, altid og under alle forhold ud- 
vikler sig en og samme tilsvarende varmemængde, at der altsaa ved 
dobbelt saa stor levpnde krafts forsvinden frembringes den dobbelte 
mængde varme o. s. v., er først udtrykt som fysikalsk lov af Julius 
Kobert Magne, og lovens rigtighed er godtgjort ved talrige forsøg af 
Joule. Idet først Helmholz og efter ham andre forskere for alle 
fremtrædelsesformer af materiens energi har bestemt, baade ved be¬ 
regning og forsøg, i hvilken udstrækning den ved disse fremtrædelses¬ 
former forsvinderide levende kraft omsætter sig i varme, kunde man 
naa til den anden hovedsætning i vor viden om materiens, væsen. 
Denne sætning kan udtrykkes saaledes: Under alle de vekslende 
