38 
nævnte publikations fremkomst havde Hansen rigtignok offentliggjort 
flere arbeider om gjærsvampe, men det nævnte slog ubetinget hovedet 
paa sømmet, idet det rammer de methoder til ren dyrkning af gjær, 
som benyttes den dag i dag i den selvsamme form, som Hansen i sin 
tid udarbeidede, hvilket turde være den bedste garanti for methodernes 
paalidelighed. Med hensyn til dannelsen af endogene ascosporer, 
hvilket altsaa vil sige forineringsorganer (de høiere planters „frø u ) produ- 
cerede inde i selve svampevævets (myceliets) celler, som dermed omdan¬ 
nes til sporehuse ( asci ) hos saccharomyceterne, da havde alt tidligere 
franskmanden de Seynes 1868 givet en nøiagtig beskrivelse af disse 
organer, som saa et par aar senere suppleredes af Max Reess i hans 
tidligere nævnte arbeide. Emil Chr. Hansen er derfor ikke opdager 
af ascosporerne, som man saa ofte hører, men han er den første, som 
netop i sporedannelsen saa ’ et af de midler, man nu benytter til at' 
skjælne mellem det, Reess kaldte arter; forskjellen er blot den, at 
mens Reess' artsadskillelse var morfologisk og feilagtig, er Emil Chr.. 
Hansens fysiologisk og rigtig. De Reess’ske benævnelser paa „arterne u 
bibeholdt Hansen, men rigtignok i en noget anden forstand, idet man 
maa forstaa, at f. eks. saccharomyces pastorianus Reess ikke bar 
noget at skaffe med saccharomyces pastorianus Hansen: I henseende 
til form ligner de vel nok hinanden, da de pølsedannede former i 
Hansens pastorianus-arter ganske vist er de overveiende, men ser vi 
hen til den fysiologiske side ah sagen, altsaa f. eks. ved hvilke tem¬ 
peraturer de danner deres sporer, hvorledes de forholder sig i den 
vædske, de forgjærer o. s. v. o. s. v. ja saa ved vi aldeles intet om 
den Reess’ske pastorianus-form; thi saadanne forhold har Reess aldeles 
intet hensyn taget til, følgelig kan man dristig paastaa, at de to 
forskeres pastorianus-former slet intet har med hinanden at gjøre. 
Dernæst er det Hansens store fortjeneste at have gjort opmerk- 
som paa, og ved forsøg godtgjort, at der mellem de saakaldte „vilde“ 
gjærformer (i modsætning til de i bryggeriet anvendte kulturgjærarter) 
findes arter, der fremkalder sygdomme i øllet, idet de enten meddeler 
dette en bitter smag eller foraarsager den tidligere omtalte gjærtykhed, 
hvorigjennem der selvfølgelig hidføres store forstyrrelser i driften. 
Nu omstunder vil man altsaa i modssStning til Pasteur kunne 
ræsonnere saaledes: Bakterierne i al almindelighed taget — eddikesyre- 
bakterierne og de saakaldte sarcinaformer danner selvfølgelig en meget 
vigtig undtagelse fra denne regel — og disses bærere r skimmelsvam- 
