20 
B I o d e t. 1 ) 
Enhver ved, at blodet som en rød, draabeflydende vædske inde- 
holdes i et sj^stem af rør, vort legemes aaresystem, og at det ved 
hjertets rythmiske sammentrækninger holdes i en vedblivende bevægelse, 
som vi kalder kredsløbet. Vi forndsætter endvidere som bekjendt 
bygningen af hjertet, der ligesom er den pnmpe, der driver blodet 
fremad, endvidere dets forhold til aarerne, der kan sammenlignes med 
ledningsrørene. 
Blodet er imidlertid ikke en vædske i samme forstand som f. eks. 
vand, men indeholder en utallighed af smaa legemer, jevnt fordelt 
gjennem hele blodmassen, aldeles paa lignende maade som de saa- 
kaldte melkekugler i melken. 
Kun saalænge forbliver blodet en ensartet vædske, som det af 
hjertet holdes i bevægelse i aarerne. Ophører denne bevægelse, eller 
ndtømmes blodet, viser det snart eiendommelige forandringer, der atter 
kan jevnføres med de bekjendte forandringer med melk, der henstaar. 
Lader man nysilet melk staa i et kar, danner der sig paa overfladen 
et lag fløde, som bestaar af de lettere melke- eller smørkugler, mens; 
den underliggende vædske er mere blaalig og vandig. Henstaar blod 
i ro ved en temperatur af 0 ° C., deler det sig ligeledes i flere lag. 
Her synker de faste bestanddele som de speciflk tyngre ned til bunden 
og danner et blodrødt ugjennemsigtigt lag, mens den øvre del af 
vædsken er gjennemsigtig, har en gulagtig farve og betegnes som 
blodplasma. Mellem begge ser man endnu et tyndt hvidliggraat 
lag, der ligeledes hidrører fra faste bestanddele. 
Hvis man derimod lader friskt blod staa ved almindelig tem¬ 
peratur, saa stivner det snart til en geleagtig masse af rød farve, idet 
der udskiller sig talløse traade, der tilsammen danner ligesom et svamp- 
agtigt skeiet eller netverk i blodmassen. I aabningerne eller maskerne. 
findes da blodvædsken og de smaa blodlegemer jevnt fordelte. Man 
siger, at blodet løber sammen. Efter nogen tid trækker den svamp- 
agtige masse sig sammen og danner tilligemed de indesluttede blod¬ 
legemer en geleagtig masse, der altid bliver fastere og fastere, b 1 o d- 
kagen, og denne bliver sluttelig saa stiv, at den kan skjæres, og den 
2 ) Af prof. dr. J. Schaffer i Schriften des Vereines zur Verbreitung 
naturwissensch. Kenntnisse in Wien. 
